Маргарита Рангелова
Нешка Робева

chitanka.info

Нешка живее в днешния ден. Въпреки че на всяко състезание журналистите отбелязват, че е изпреварила с пет, с десет години, че е прекрачила вече в следващия век, че ни е показала как ще изглежда гимнастиката в двехилядната година, тя не обича да говори за бъдещето. Какво ще стане след месец-два? Я да не предизвикваме съдбата. Бъдещето е пълно с надежди и страхове. Миналото? Когато стигнем до него, потръпва. Я остави, минало-заминало. Спомня си понякога за радостни дни, за звездни мигове. Другото… какво да се връщаме към него. Малко ли са грижите и тревогите в днешния ден, та да му прибавяме и старо наследство. Я остави…

Интересен, наситен със събития е днешният ден. Нешка постоянно заминава, връща се и заминава. В Детройт я направили почетен гражданин с много тържествена церемония… В италианското градче Сан Джовани я помолили момичетата да играят на площада. Залата не можела да побере всички, които искали да ги видят. Било много хубаво. Незабравимо изживяване от тази задъхана, гореща, екзалтирана публика. В Щутгарт искали да пипнат Илиана Раева, за да се убедят, че наистина е обикновено момиче… В Бобов дол искали да им разкаже по-подробно как постига това да няма ден без изпълнен план. Миньорите искали всичко да знаят за залата… В Познан изтеглила отбора след втория уред в шампионата. Невъзможно съдийство. Трябва да се сложи край по някакъв начин… Във Варна на събрание с избирателите получила едно необикновено поръчение — да бъде щастлива. Много се вълнуваше преди това. Какво ли ще поискат избирателите, ще се справи ли? А сега се смееше и казваше — ами те пак ми поставиха трудна задача. Да не би да е лесно… Един човек носи цветя. Не букет. Цял наръч цветя. Казал в автобуса, че идва на тази среща с народния представител Нешка Робева и хората, които се връщали от лозята, му дали цветята си да й ги поднесе…

В Копенхаген писали, че момичетата на Робева били толкова изящни, нежни и въздушни, така съвършени, та добре, че от време на време все пак правели по някоя грешка, за да повярват хората в залата, че са земни, истински. Когато ги поканиха на Хавайските острови след световното първенство във Валядолид, казваха, че трябва непременно да отидат и да видят какво точно е публика. Те не са така студени като валядолидци. На нас ни се струваше, че повече от тази екзалтация няма накъде, но Нешка казваше после — ама те наистина не се шегуват. Такова чудо не съм виждала.

Пълни, богати на вълнения са дните на Нешка. Върне се отнякъде, където са щели да се срутят стените на залата от възторг, и я викат да я наказват, че не е ходила на събрание. Не я наказват. Има много съществен аргумент. Защо не правят събранията в извънработно време? Никакъв аргумент, разбира се. Ако трябва да се съобразяват с нейното работно време, трябва да ги правят посред нощ или на зазоряване. Истината е, че няма никакво време и пролуките, които остават между тренировки и състезания, са за среща с хората от страната. Не отказва никога, колкото и уморена да е, когато я поканят работниците от Локомотивното депо, работниците от завод „Петър Ченгелов“, от Димитровград, от Ямбол, от Михайловград… И от всяка такава среща се връща развълнувана, убедена, че момичетата й трябва да видят, да чуят хората, които по четири дни всяка година стоят пред телевизорите и очакват победите им.

Динамичен, наситен с движение е днешният ден на Нешка. Лети. По два, по три, по дванайсет, по двайсет часа. В самолета плете или чете. Чете жадно, малко безразборно. Взима една, после друга книга. Която я увлече. Понякога спи. Наваксва натрупаното безсъние. Понякога заспива за десетина минути в залата. Понякога, когато кара кола, се отбива от пътя. Тупва върху кормилото и заспива дълбоко-дълбоко и съвсем кратко. За три, за пет, най-много за десет минути. После казва — извинявай, капнала съм, и продължава. Използвам момента да напомня, че така не може да продължава, че това на нищо не прилича, че какво си мисли — докога ще издържи с това темпо, че е съвсем ненормално за десет години да вземеш отпуск само три дни… Ама ти какво подхвана безкрайната си тема. Ще мърмориш ли, или ще гледаш колко красив е пътят. Нали сме се разбрали, че пътуването е голямо удоволствие и почивка. Не разваляй удоволствието и почивката…

Когато не пътува, тренировъчната зала е препълнена със събития. Нови композиции, нови конфликти, нови момичета, които в началото са още съвсем „сурови“, но треньорката вече вижда къде какво може да се направи. Една има фантастичен отскок, но никаква техника на уредите. Друга е страхотна техничарка, но няма гъвкавост. Някоя ходи още като пате и се държи като пате, а е толкова изразителна, когато започне да играе, и такъв усет към музиката, и такава хармония. Някоя има топли очи, друга — невероятно гъвкави ръце…

Идва Нешка вечер у дома, присяда край масата и ако има нещо постно, може и да хапне. И все разказва и разказва. Страшно богати са дните й. Понякога много възторжена, понякога много клюмнала, никога безразлична…

След контролното преди европейското първенство във Флоренция, когато не толкова, че грешали, ами играли като пребити, без настроение и след дълъг разбор излезли от залата, били стъписани от необичайна гледка. Публиката седяла на тревата около залата мълчалива, угрижена. Като на погребение, казва Нешка. Минахме и ние тихо и никой нищо не каза. Мисля, че докато съм жива, няма да забравя тази сцена. Нито аз, нито момичетата. Ела да ги видиш след това на тренировките във Флоренция. Побъркваща енергия. Изплашиха съперничките си както в Белград… Не зная защо съм пропуснала това контролно, но Нешка понякога забравя, че ми го е разказвала. Разказва ми го отново и вече ми се струва, че съм била и съм седяла някъде с тези хора на тревата…

Идва от трудововъзпитателното училище във Враня много развълнувана. Момичетата я питали вярва ли, че някога, след години, от някоя от тях може да стане човек, какъвто е тя самата. Как е минало детството й. Какво я е направило силна.

— Не зная дали някога ще мога да забравя тези момичета. Та те са почти деца. Какво ги е обезкуражило, пречупило? Не, не са само деца без родители…

— А ти какво им разказа за детството си?

— Остави. Толкова ли е важно. Голяма работа — моето детство. Нищо особено, нали знаеш… Почти нищо не зная…

Гледам тази строга, взискателна, безкомпромисна жена — майка й, и се опитвам да си представя как е минало детството на Нешка. Леля Анка говори за отминалите години стегнато, сбито, телеграфно. Колко му е. Един живот за една вечер можеш да го разкажеш. После, в другите вечери, идва ред на детайлите. Нещо се сети, нещо добави, нещо обагри тази тъжна картина на един изстрадан живот.

Разказва леля Анка и искам да разбера какви са били другите години, които не познавам. С дъщеря й се видяхме за пръв път в залата на Жулиета, когато беше на двайсет години. Един дълъг път, извървян заедно, и все пак искам да зная какво е било детето, какво е било момичето, преди да дойде в залата на Жулиета. Затова слушам винаги с особен интерес майката. Търся необикновеното в тази жена, което е дало тласък на необикновеното в момичето й. И уж всичко е като хиляди женски съдби, а все откривам по нещо, което е взела като сила, като принцип, като безкомпромисност…

Разказва леля Анка за борбата си в този живот и виждам същата жилавост и неотстъпчивост като у дъщерята.

Знаеш ли колко време в Русе не знаеха, че съм й майка. Слушах, като си приказват за нея, и ми беше драго, но си мълчах. А веднъж не издържах. Беше след Страсбург. Ти беше писала в едно списание и в клуба се бяха събрали около един съсед, който четеше на глас. Какво ми стана, не зная, но казвам — тя ми е дъщеря. Коя ти е дъщеря? Нешка, казвам. Вярно бе, викат, тука пише, че е русенка. Ти си Робова, а тя е Робева. Как не сме се сетили?

То и тя си е Робова. Не зная къде са й сбъркали името. Свекърва ми имаше десет деца и от тъмно до тъмно все на нивата. Работеше като роб и другите край нея не оставяше без работа да стоят, та затова й викаха Робката, на децата й — робчетата и оттам ни е дошло името…

И като се натрупаха. Защо си мълчала досега, защо не си ни казала, разкажи ни нещо за Нешка. А аз се сбърках. Какво да им разкажа. Идват ми все едни такива неща, които няма да са им интересни. Само на мене са си ми интересни. Какво може да разкаже човек за детето си.

Като ме питаха тогава, ми дойде един такъв спомен. Тръгнали сме на събор и Нешка още на първата сергия каза, че иска кукла. Красива кукла, но аз пари нямам. А тя се тръшна в прахта, както си е с новата бяла рокличка. Толкова се ядосах, че не можах да я набия дори. Върнахме се и тримата. Минчо и дума не каза, че не е видял събора заради сестра си. Тъжен, а мълчи. Може би това, че няма вина, а и той беше наказан, й подейства, защото после често говореше за това, как Минчо го понесъл като мъж, а си беше дете. Оттогава не ми се е тръшкала за нищо и не съм я чула да каже, че иска нещо да й се купи. Само веднъж, беше вече голямо момиче — в седми клас, баща й я попита какво иска да й купи за Нова година. А тя се засмя малко накриво и каза — кукла. Стефан се обърка. Ама ти сериозно ли? Сериозно и никога не съм искала друго. Гледах я после — ами тя наистина се радва на куклата. Голямо момиче, а си играе с нея. И какво чудно — порасна без играчки…

Голяма мизерия беше. Баща им се разболя от костна туберкулоза съвсем млад. Сестра ми предложи Минчо да остане при нея в Лом, ние с Нешка да се оправяме в Русе. Стефан по болници, по санаториуми. Живеехме под наем в една пристройка. Тясна стаичка, колкото да се побере легло, маса, печка. Хазяйката една проклета… Не дава да внесем в двора въглищата, а идва вече зимата. Нищо, съседите ги взеха в тяхната барака. Хазяйката все прави скандали, че като съм втора смяна, Нешка чете до късно. Веднъж се връщам, а тя разрошена, озверяла, удря с все сила по прозореца. Нешка заспала и лампата свети. Че като ми прекипя… Да вземе да ми събуди детето, да ми го уплаши… Нешка и досега е запазила този страх от тъмното…

Минчо, засегнат, изглежда, от това, че съм го оставила в Лом, започна всичко наопаки да прави. Никого не слуша. Наложи се да си го прибера и него. Теснотия, немотия, но така е по-добре. И как съм си мислела, че децата ми ще живеят разделени! Оправи се Минчо, съвсем друго дете стана — добро, сговорчиво. Значи това било — обиден. Теснотия, немотия, ама нали сме си заедно. Олекна ми. Няма все и него да мисля. То не стига, че Стефан ми е такава грижа.

И както не зная как да свързвам двата края, идва една приятелка. Включили се за строеж на апартамент, имало още едно място… ако искам… Как да не искам! Нищо повече не искам. Да нямам хазяи, да имам отделно спалня, отделно кухня. Какво повече да искам. Ти го виждаш апартамента, толкова си е, но за мене винаги си е бил като палат. Започнах да си го чертая. Тука леглото, тука печката, тука маса и четири стола. Е, ако искаш точно да знаеш, това ми е било мечтата — маса с четири стола… Стефан казва — това е лудост! Откъде толкова пари. Не зная откъде, но вече не мога да мисля за нищо друго. Чертая си спалня, кухня, баня. Какъв разкош. И никакви хазяйки. И никой няма да ми брои колко ми свети лампата, и никой няма да ми стряска децата, и съм си под свой покрив. За първата вноска помогнаха сестрите. Продадоха бащината къща и донесоха парите. Оттук нататък няма нищо страшно. Ще пестя, нищо, че няма откъде. Човек може и с много, и с малко. Аз целия живот с малко съм го изкарала.

Сега съм добре. Нешка понякога иска да ми помогне, да ми даде пари. Малка ми била пенсията. Че защо ще е малка — 80 лева, като на повечето хора. На Петрунка е малка, но като сме двете, няма страшно. Като имаме покрив, за какво ни трябва — за едната храна. Колко му е…

Петрунка е една от четирите сестри. На младини била комунистка, революционерка, наплашили я в полицията и оттогава е в една меланхолия без никаква промяна.

В тяхното семейство обичат да говорят за това, колко красива е била Петрунка. Показват пожълтели, избледнели снимки на някакво наистина нежно, красиво момиче. Леля Петрунка се усмихва кротко. Не зная дали чува, че се говори за нея, че се показват нейни снимки. Кротко и отнесено се усмихва за всичко. Живее в някакъв неин си свят. Кротка, добра и незаинтересована от това, което става наоколо. Така цял живот. Тя сигурно е щастлива — казват сестрите й. Никога на нищо не се ядосва. Когато Нешка е на състезание и леля Анка трябва да гледа Аглика, пристига с леля Петрунка. Гледа ги и двете с еднаква грижа, с еднаква обич. Само че на Аглика се поскарва от време на време. Дете е, трябва да се възпитава. Петрунка няма нужда от възпитание…

Леля Анка казва — сестрите ми винаги са ми помагали, продадоха бащината къща и дадоха за първата вноска. Това, че тя гледа Петрунка повече от петдесет години, нищо не е. И Нешка, като започне понякога да изрежда колко е задължена на този и на онзи и на по-онзи, да се чудиш как успява да живее така все даром…

Казвам ти, че сестрите ми цял живот са ми помагали — връзва някаква скъсана нишка леля Анка. Само веднъж ми е било неудобно, защото си беше чиста глезотия. Купонна система, а на мене така ми се иска да съм с булчинска рокля. Говоря си, като зная, че са празни приказки. Кой се жени с булчинска рокля, ако не е излишно богат по онова време. А сестрите събрали купоните и пари, взели плат и кака Цанка ми уши булчинска рокля. Беше ми неудобно, но и много радостно, че сватбата ще е истинска. Струваше ми се, че булка без специална рокля не е точно булка. А като се роди Нешка, си казвам — ето, имам си и момиченце, ще порасне, ще му я дам, ще се радва. Дадох я на една учителка, колкото да се ожени, при тържествените обещания, че веднага ще я върне. Замина нанякъде и не ми я даде. Яд ме беше. Не можах да я покажа на Нешка. Тогава не знаех, че някога тя ще има толкова рокли. Сега зная, но пак ме е яд. Такава хубава рокля…

Едно момче беше работило през лятото на гарата. Пренасяше багаж и със спечелените пари купи обувки на Нешка. И когато тези обувки бяха вече съвсем стари и пробити, Нешка продължаваше да ги носи от квартира на квартира и не можеше да ги хвърли…

Всички опити на Нешка да помогне с пари на леля Анка се разбиват в някаква твърда, непробиваема стена. Имам си! Искаше да плати дълга за апартамента, когато започна да работи. Как може! Това било голямата гордост на леля Анка, че сама дом си е построила, защо да й отнема най-голямата радост. Да изпраща пари? Дума да не става!

Това не пречи на леля Анка да казва с някаква спотаена гордост — и хладилникът, и печката, и телевизорът са ми от Нешка. Не съм знаела, че има толкова леснинки в една къща. И пералнята, и бойлерът са ми от Нешка… И Марлена (това е жената на Минчо) казва, че от години вече нищо не е купувала за децата си, всичко е от Нешка… Доволна съм, че се сеща за всеки и за всичко. Не че не можем да си го купим. Но мене ме интересува това, дали все още Нешка умее да се радва на обикновените неща. И когато носи на племенниците си подаръци, не гледам толкова за тяхната, а за нейната радост. На тях родителите им могат всичко да им купят, мен това не ме вълнува. Искам да видя, че Нешка може да се радва на чуждата радост и това ми стига… Все ми се струва, че вече не може да е щастлива…

Нешка изпраща всеки месец на леля си Цанка по двайсет лева. На старини тя е най-зле от сестрите. Никакъв отговор, никакъв протест. Нешка е много доволна. Ето един нормален човек. Разбира, че искам да й помогна, няма да се пръсне от гордост, приема всичко съвсем естествено. Само че този нормален човек пристига след време, гордо увил двайсетачки в една кърпа. Ето, леля, събирах ти ги да си купиш нещо наведнъж, че каквато си разпиляна… И тук даваш, и там, за тебе какво ще остане…

Много тежко сме живели — връща се към спомените си леля Анка. А на Нешка никога не й е личало. Ще отиде през лятото при леля си Цанка, ще й ушие нещо, а и ще й покаже след това, как се шие. Върне се в Русе Нешка, ще си купи най-евтината басма и ще си направи костюмче, за което целият клас ще я пита откъде го е взела. Ще разплете някоя стара блузка, нова ще оплете. Да се чудиш откъде е измислила такова хубаво нещо…

Тя, Нешка, обича баща си и никога не е знаела, и никога дума не съм казала, но аз не го обичах. В началото много, после никак. Изстина ми изведнъж и никога не му простих. Научих нещо от хората, не от него, а той трябваше да ми каже. Да си призная, все не мога да разбера защо децата, внуците дори толкова много го обичат. Умрял е вече от много години, а аз не мога да му простя, не ми е минало и така ще си отида в яд към него.

И …интересна работа — не го обичах, а когато се разболя и един лекар ми каза, че няма надежда, го намразих. Как така ще ми каже за жив човек, че няма надежда. Като че го погреба с една дума. С един преглед само. Тръгнах да търся дякон, който вижда надежда. На него, разбира се, нищо не му казвам. Опитвам се да съм бодра. Друг лекар каза, че се наема да го излекува и аз станах санитарка при него. Все си мисля, че като се старая да помогна, ще удържи на обещанието си. Бях готова робиня да стана, само да чуя, че мъжът ми ще живее, че няма да е болен.

Стефан умря двайсетина години, след като ми казаха, че няма никаква надежда. И на този лекар не му простих. Изглежда, така съм създадена: не мога да прощавам и това си е. Само че лекарят нито ме знае, нито ме познава, нито ме помни. А на Стефан му е криво. Понякога ми става съвестно и от това грижите ми са по-големи, отколкото се полага. Но то не е същото. Грижите са едно, обичта — друго…

Казва, че Нешка не е знаела. Не й казвам колко пъти дъщеря й се е връщала към тази непримиримост. Вярно, дума не е казвала, но не е необходимо да говори. Какво не се усеща в едно семейство, та точно липсата на обич ли да остане незабелязана, когато е продължила почти цял живот, а и след живота. Може би от тази болезнена необич се е родила тази прекомерна обич на децата към бащата, на майката към децата, на бащата в неговата безпомощност да изкупи някаква вина към жена си и децата. Опитвам се да си представя сълзите, гълтани през това време от детето. От няколкото снимки, които има леля Анка в албума си, ме гледа едно слабичко сериозно момиченце. И наум не може да му дойде, че някога ще стане прочутата Нешка Робева, от която толкова много ще се интересуват.

В спомените на Нешка баща й е ведър, весел човек, пълен с доброта, с топлота. Майстор-готвач. Излиза в три часа през нощта да напали пещта, да приготви шкембе-чорба за закуска на работниците, които се връщат от третата смяна, на другите, които тръгват за първата… Когато Нешка отиде в гостилницата, трябва да се нареди на опашката, да си плати и чак тогава да си получи чорбата. Вкусна, вкусна, само тя може да я направи така. Когато дойде някакъв празник, казва — сега ще те нагостя с една манджичка, дето само татко можеше да я направи. Сега ще ти поднеса една супа, както татко я поднасяше — непременно в затоплена чиния.

Изяждам си чорбата и стоя още малко, казва Нешка. Жените в кухнята му викат „майсторе, майсторе“. Усещам уважението и респекта към него и ми е приятно. За мене и досега това „майсторе“ си остава най-голямата титла. Майстор да си в нещо! Във всичко, което правиш. Не е важно каква ти е професията, а какво си ти в нея.

При нашия народ майсторството е било на особена почит. Много са ме вълнували в детството ми приказките за вграждането. Вграждат майсторите най-свидното — първо либе, вярна невеста. Каква жертва, за да е построеното и след векове свидетелство за ненадминат майсторлък. Кой е бил по̀ майстор! Въпрос на чест, на съществуване. Представяла съм си тържеството, с което Кольо Фичето е минавал пръв сам по моста и под моста, който е построил. И каква насмешка към мърлячите, към нескопосаните. Сега като че сме позабравили майсторлъка. Бързаме, бързаме, отчитаме количество, а майсторлъкът къде е. С какво да се гордеем, ако не с това, че сме направили нещо по-хубаво и най-хубаво…

Аз готвя по-хубаво от Стефан, но Нешка сигурно ти е разказвала за гозбите на баща й. Леля Анка като че чете мисли. Някога да ти е казвала, че готвя хубаво?

— Ама как, нали отивам няколко дни по-късно на състезанията и без твоята питка, без твоята баница не тръгвам. Нали знаеш, че Нешка все поръчва: питката, баницата на мама…

— Питката, баницата. Това ясно, а казвала ли ти е колко вкусно готвя?

— Казвала ми е, разбира се.

— И сигурно често ти говори колко много е обичала баща си…

Сигурно леля Анка очаква да кажа, че за това не е ставало дума. Нищо не казвам…

И как не свършва ни враждата, ни ревността. Казвала ми е Нешка, но не за манджите. Казвала е — как не се смири тази жена, как не прости, как не се обърна сърцето й. Измъчи всичките и най-много себе си. Двайсет години се грижеше за баща ми, както ми е трудно да си представя, че някой за някого може да се грижи. Такава съвършена всеотдайност. Мисля, че ако го беше обичала, нямаше да може да направи и половината от това, което правеше, но съм сигурна, че и той би предпочел половината от грижите за малко топлота…

— Знаеш ли, говорят тука хората, че в България имало няколко милионери и Нешка била една от тях… — Леля Анка задава въпроса уж между другото, но е много напрегната.

— Нека си говорят. Ти нали знаеш, че не е получила нито лев без труд. А не говорят ли случайно, че работи по четиринадесет часа на ден, че от десет години не е вземала отпуск. За десет години само три месеца, когато се роди Аглика, и после едни три дни…

— Абе знам си аз, че е така, ама защо ми е да ми казват всички глупости, които се говорят. Знаят, че съм й майка и искат да ме заболи…

Става ми смешно.

— Че защо ще те боли. Тези, които ти го казват, колко биха се радвали, ако децата им са милионери.

— Е да де, но става ли се милионер с честен труд. Не е възможно. Все трябва да си откраднал отнякъде. И после защо са му на човек толкова пари. Алчността за мене е едно от най-лошите заболявания.

— А какво ще кажеш, ако Нешка се разведе…

— Ако се налага, ще се разведе.

— Ами нали ще говорят хората?

— Нека си говорят. Никой не може да се бърка в такива неща. Никой не знае какво й е на една жена под нейния си покрив. Може ли, не може ли да се разбира с един мъж. Няма да я уважавам, ако се съобразява с хорските приказки…

— А ти защо не си се развела?

— Мойто е друго. Стефан беше болен и не беше виновен за болестта си. Трябваше да се грижа за него, не да се развеждам. Децата ми не биваше да растат като сираци. Бях готова на всичко, за да го спася. Това ми беше главната грижа. А и беше добър човек. А ти защо ме питаш? Щастлива ли е Нешка?

— Ами така. Исках да зная от какви хорски приказки се интересуваш, от какви не.

— Питах те щастлива ли е Нешка?

— Да, по особен начин.

— Защо го увърташ. Ако не е, защо не ми кажеш?

— Защото няма да е вярно. Тя наистина е щастлива по особен начин.

Леля Анка не настоява да й обяснявам какъв е този особен начин, по който може да е щастлива една жена. Какво може да му е особеното. Нещо помръква, после казва:

— Когато я видиш да е щастлива по обикновения начин, напиши ми два реда. Друго не искам. А сега лягай да спиш, че мина среднощ…

Отивам да спя крайно недоволна от себе си. Какво като е точно. Що за обяснение на една майка, която се тревожи. И защо поне не се постарах да й обясня какво все пак означава щастлива по особен начин. А и тя хубаво ми каза — напиши ми два реда. Как ми се иска веднага да мога да ги напиша. И как не мога.

Преди няколко вечери Нешка дойде вкъщи пребледняла, смълчана. Друг път говори, говори, разказва какво е било в залата, коя какво е направила, от някои доволна, от други не. Ту изненадана, ту разсърдена, ту възторжена. Никога безразлична. Сега мълчи. Изтърсва ми цял куп бележници. Виждам между тях и прочутите зелена и синя тетрадка, които ми обещава отдавна. Треньорските дневници. Всъщност през няколко страници се зарича да са само треньорски, но са си чисто човешки. Нали треньорката е и жена. Другите бележници са лекции за семинари. От тях почти става учебник по художествена гимнастика. Всъщност те са истински треньорските. Не разбирам защо е толкова тържествена и защо цялата вечер мълчи. Чак когато си тръгва, едва на вратата казва:

— Много те моля, не намразвай никого. Прочети и забрави. Не може да се живее, ако всичко се помни. Бях ги забравила, а от няколко дни ги разгръщам, препрочитам и ми става страшно. Нека да останат при тебе. Прочети ги, но още веднъж те моля: не намразвай никого. Много ти личи. Това са все пак стари работи…

Не са чак толкова стари и някои от тези стари работи се повтарят и сега с пълна сила. Но Нешка напразно се страхува, че като прочета нейните дневници, ще намразя някого. Аз също си имам свои бележници. Тройно повече. Нали това ми е работата. Тя си е отбелязвала само онези моменти, когато е стигала до дъното на отчаянието. При мене звездните мигове са повече.

Вече няколко пъти се връщам на една страничка от нейния дневник — 3 август 1985 година. „Не мога да спя. Цяла нощ се взирам в луната и тя в мене. Имам чувството, че умирам. Така сама. Така неочаквано. Така страшно. Сутринта няма вода. В залата взимам студен душ и въпреки това имам чувството, че дори в мислите си пелтеча. След това започвам да се настройвам. Зареждам се с енергия (не зная откъде), зареждам се и се презареждам. Тегля ги. Викам. Окуражавам. Накрая ставам от масата. Срещу мене е огледалото. Мъчно ми е за тази жена — изпита, жълта, със сенки под очите. Лицето напрегнато. По-добре да не се оглеждам. И все пак не си ли отива така безсмислено животът ми. Тъжно ми е…“

Няколко страници след това — 19 август: „Лили отново си тръгна. След вчерашното безобразно контролно. Докога? Докога? Крещя, викам, останах без хора. Тя си играе с мен. С нас. А ако си отиде наистина? Толкова често си тръгва, че вече не проумявам. Всеки път си мисля, че тя наистина си отива, а тя все се връща. А днес? Вече не вярвам, че това може да е сериозно и може би точно сега наистина… Не, пак се върна!!!“

26 август: „Днес се опитах да променя тренировката на Лили. Тя ми се озъби. Естествено и аз. Взе си багажа и за кой ли път си тръгна. Болеше ме главата. Сърцето ми нещо не беше в ред. Обхвана ме някаква апатия. Тича Лушка — ела да поговориш с Лили. За какво? Ела, моля ти се, тя си заминава. Да заминава. Ще се провалим. Да се провалим! Лушка избяга, а Лили чака удобен момент в коридора. Върна се. Не чувствам нищо. И яд дори. Боли ме главата и сърцето нещо прескача…“

Хиляда деветстотин осемдесет и пета година. Това е след победите в Амстердам, Мюнхен, Ставангер, Белград, Страсбург, Виена… Преди победата във Валядолид. Това е от дневника на треньорката номер едно в света. На прославената Нешка Робева, която се движи през шпалир от журналисти, фоторепортери, под зоркото око на телевизионните камери, където и да отиде по света. Това са странички от дневника на забележителната жена, която респектира не само с необикновения си творчески заряд, не само с това, че пет пъти промени представите за своя спорт, а и с изключителните си човешки качества. Година след това, когато се връщаше от Токио с новата си съкрушителна победа в турнира за Световната купа, в едно интервю с Кеворк Кеворкян на въпроса, от какво се страхува, каза ясно, категорично, убедено:

— От нищо не се страхувам.

— Не ви ли се струва, че се движите непрекъснато по ръба на пропастта?

— Би могло да се каже…

И беше искрена. Както е искрена в онези страшни страници от дневника си. Разликата е в това, че Кеворкян прави своите интервюта непосредствено след победата, а дневниците се пишат в трудните месеци преди състезанието.

Когато й казвам на леля Анка, че дъщеря й е щастлива по особен начин, имам предвид това непрекъснато движение по ръба на пропастта, това слизане в преизподнята на отчаянието и изкачване във висините на възторга.

Всяка година по два пъти — на турнирите „София“ и на в. „Студентска трибуна“, нашата публика вижда на официално състезание най-силните гимнастички в света. И идва един момент, в който препълнената зала се изправя на крака, за да приветства носителката на приза „Жулиета Шишманова“. Все една и съща — Нешка Робева. Носителка на всички призове за най-добър треньор по света. Стават хората и в продължение на пет минути горещо я аплодират. Това е израз на благодарността към победите, израз на обичта. Е, между тези хиляди, които аплодират, има тук-там и хора, които завиждат. Те не знаят, че идват моменти, когато тази жена не може да диша от умора, моменти, в които й е жал за това, което вижда в огледалото. Те ужасно завиждат на славата, на популярността. И може би затова после измислят какво ли не.

Чувала съм, че когато отива в някой магазин, казва — всички да напуснат и да се заключат вратите, защото искам да си купя някои неща на спокойствие. И всички напускат и се заключват вратите. Нешка се смее весело. Еха, каква кралица съм, а? И какво съм си купила? Истината е, че не влиза в магазини. Когато е в чужбина, понякога дава пари на някой, който е тръгнал по пазара, да й купи нещо.

Виждала съм „очевидец“, който „с очите си“ видял как Нешка лично слага на своите състезателки по четири инжекции, за да издържат на тренировките. Всеки ден.

Ама вие всеки ден ли сте в залата, не съм ви забелязала.

В някаква шарена компания сме и човекът не е предполагал, че там има някой, който познава Нешка. Той не я познава, но му се иска да привлече вниманието с нещо. Оказва се, че не е видял лично, но познавал един, който му разказвал… Идва моето съседче в Ресилово, Милко, и пита:

— Пуши ли Нешка Робева?

— Не пуши, не пие и месо не яде.

Милко чак подскача от възмущение:

— И ще говори нашата преподавателка по физкултура, че Робева пушела като комин и тя е ужасно възмутена. И за какво го прави?

Не зная, Милко, и на мене не са ми ясни тези хора. Някаква непозната порода. Но все пак доста разпространена, така че би трябвало да е позната. Момчето е възмутено от учителката. А какво да кажем, когато треньорът на наша известна лекоатлетка твърди: със сигурност знаел, че лекарят на Робева давал на момичетата по 30 ноотропила на ден, за да запомнят сложните упражнения на прочутата треньорка. И това го говори треньор, който сигурно не е неграмотен, щом е извел състезателката си толкова високо. Не може да не знае, че това е невъзможно, че твърденията му са абсурдни. Защо го прави? Ами просто завистта е по-силна от разума.

Един друг треньор настояваше разпалено, че не може да признае Нешка Робева. Да направи от един плувец световен рекордьор — да, но така в никакъв случай. Човекът беше не треньор по плуване, а по лека атлетика. И беше много далеч от рекорда. Не само световният, а и републиканският ще си остане далечна мечта за него. Не ставало въпрос въобще за него. Той просто не може да понесе популярността на Робева. Тя направо го убива. Защо не завижда на своите колеги, които действително поставят световни рекорди? Точно в леката атлетика. В българската лека атлетика! Защо не се постарае да ги настигне? Ама не става въпрос за него. Него кой го знае. Сега говорим за моето непростимо увлечение — Робева. Оставям този озлобен човек. Няма база за разговор. Той не я признава, докато не направи световен рекорд в българското плуване. И понеже това няма никога да стане, тя няма никакви шансове да спечели неговото снизхождение.

И ето че още незабравила този „спор“, буквално на следващата вечер попадам на една маса с известен режисьор. На рожден ден на мой колега сме. Режисьорът се ползва с голяма популярност. Смътно си спомням какво съм слушала за него — много талантлив и много непризнат, защото е много смел. Не си спомням фактите, от които е извлечена тази лаконична оценка, но бях радостна, че и той е тук и затова може би още по-изненадана от нападките, които се посипаха върху мене. Не зная ли каква огромна вина имам, като съм популяризирала този спорт? Неговият млад колега Дюлгеров твърди, че българският народ, неподатлив към митове и митология, си е създал мит за българските златни момичета. Не виждам своя дял от вина в това явление — феномена Робева? Може би трябваше да бъда поласкана, но стъписването ми беше толкова голямо, че дори не се досетих, че в известен смисъл чувам един изключителен комплимент за себе си в гнева на този мъж, който според представите ми трябваше да бъде над подобен гняв. И ако неговият млад колега Дюлгеров има известно оправдание, че търси закрилата на вече признатото, то каква е моята отговорност да създавам известност на един спорт, на който преди години никой не е обръщал внимание. Нов страхотен комплимент, но толкова страхотен, че не бих могла да го приема.

Всяко нещо в началото си е неизвестно и само от резултатите му зависи колко ще е популярно. Той не може, няма право да отрече невероятните успехи на този спорт, на тази жена, на нейните момичета. Нито филмите на Дюлгеров, ако това е причината за раздразнението му. Компанията решава, че съм прекалено остра. Никак не искат да бъде обиден прочутият режисьор, но понеже съм единствената дама на това тържество, не им стига куражът да ме обидят и мен. Интересно е, че тези десетина мъже не вземат страна в нашия спор. Ни така, ни така. Да не си развалят с някого отношенията. И бягат от конфликта със спасителното: „Ха, наздраве!“ Аз също не търся конфликт. Според режисьора трябва да пиша за тениса. Не зная защо. Все едно. Не мога да разбера това ожесточение на един човек, който няма нищо общо със спорта. Онзи посредствен треньор по лека атлетика все пак може да има някакво обяснение за своето ожесточение, за тази непонятна завист, но какво общо има един режисьор, посрещан едва ли не на крака.

Попадам в една снобска женска компания. Жената на един генерал пита — наистина ли Робева е на 40 години? Да, на 26 май 1986 година стана на четирийсет. И можете ли да ми обясните защо я рисуват най-прочутите художници? На нейните години аз бях като розичка. Сигурно, нали затова се е оженил генералът за вас.

Нешка не познава тази завист, нито разновидностите, нито размерите й. Всъщност и аз не ги познавам. Това са съвсем случайни сблъсъци. Кой знае още къде и колко се говори и колко им се иска на някои хора да станат интересни, като отричат всепризнатото.

Няколко дни не можеше да се съвземе от един подобен случай. Пристига рано сутринта от Пловдив и се нарежда на опашката за такси. Тъкмо й идва редът, диспечерът заявява, че първите ще станат последни, а последните първи. Вероятно е видял някой свой приятел в края на опашката и е искал да му покаже колко е властен и безцеремонен. Нешка едва успяла да каже „Как така!“, когато диспечерът се развикал: „А, това е другарката Робева. Скандал ли ви се иска да направите, другарко Робева? Вижте я, не й се иска да стане последна.“

Не зная как съм изглеждала, казваше Нешка. Едно семейство, което току-що се качваше в таксито, отвори вратата и каза — елате, ние сме в една посока. Е, трябва да ти призная, че влязох и се разплаках. Шофьорът попита накъде, те попитаха мене и разбрах, че не знаят посоката ми. Просто са искали да ме спасят от неудобното положение. Но на мене ми беше обидно не толкова от това, че онзи мърльо го направи, за да се хвали вечерта в някоя кръчма — днес я направих за две стотинки оная Робева, а от това, че никой от опашката не каза нито дума. И тези хора, които казаха, че сме в една посока, а излизаше, че сме точно на двата края на София, не посмяха да се обадят. Ти представяш ли си каква е силата на нахалството?

Представям си. И тя се беше срещала с нахалството — много по-безцеремонно, безочливо, но поне на хора, които познава. Хора, които си имат свои причини да го правят. Този пък какво иска. Никога не го е виждала и се надява никога повече да не го види. Той от какво е озлобен?

— Казвам си, тъй и тъй съм забъркала тестото за мекички, защо да не направя и сиренки и кашкавалки…

— А, тъй и тъй, а дъщеря ти като ме види, ще каже — абе защо не те взема на един режим при мене.

— Ами, не ти трябва! Гледахме тука един филм по телевизията с непозната треньорка. Не бях я виждала. През цялото време подвиква на дечицата — пак си напълняла, сигурно си пила боза, сигурно си яла шоколад. Все ги тегли и им вика. Пък те едни врабчета… Хем ми беше жал за децата, хем ме беше яд на тази жена. Като че друго не знаеше, ами все какво са яли, защо са яли. После целият град се източи да ме пита така ли е в залата на Нешка. И кой ме познава, и кой ме не познава. Казвам — ами сигурно правят и нещо друго освен да се мерят. Не зная, не съм била в залата.

— Не си ли искала да отидеш да видиш?

— Не. Какво ще гледам. Там хората си работят, какво да им се мотая.

Леля Анка не пита за победите на Нешкините момичета в другите страни, не пита за атмосферата на състезанията, за съдийството. Моята майка иска да знае всички подробности и да й ги повтарям. Нешкината майка отминава всичко, което й разказвам с гордо задоволство, че ето на, по цял свят побеждават момичетата на дъщеря й и всички знаят кой е подготвил тези победи. Не пита, само очите й се смеят от радост и слуша внимателно.

— Добре де, и можеш ли да ми кажеш защо да не е щастлива…

— Ама кой ти казва, че не е. Може човек да е много уморен и пак да е щастлив. Ти я виждаш в най-тежкото време преди състезанието и в най-радостното след победата. Защо виждаш само умората? Снощи, като ти казах „по особен начин“, за това ти говорех.

— Знам ли…

Това е, нея си я интересува едно. Победите са си победи. Хубава работа. И уважението на хората, и то хубаво. А щастлива ли е?

А казала ли ти е Нешка, че не са искали да я приемат в хореографското училище? Не сме и мислили, че могат да й откажат. Тук играеше в русенския балет и много я хвалеха. Защо да не я приемат? Казали й, че медицинската комисия намирала някакви смущения в сърцето. Здрава си беше, никога от нищо не се е оплаквала, затова веднага казала — не може да бъде! Накарали я да бяга нагоре по стълбите и тя тича ли, тича. Правят й електрокардиограма и казват — ето, иди, покажи я на който искаш лекар и той ще ти каже, че не може. Минчо все я закачаше — признай си, че по две стъпала си взимала нагоре. Добре де, признавам си. Точно така беше. Мислех си, че искат да видят колко силно мога да тичам, колко бързо ще взема стъпалата и естествено сърцето се натоварва. Взимам кардиограмата и тръгвам отчаяна. Не стига, че не ме приемат, ами и сърцето ми не е добре. Само че правя няколко крачки навън, успокоявам се и се сещам — ами те се подиграват с мене… Откъде мога да знам, че има такива хора? Донесла Нешка медицинско свидетелство от авторитетна комисия. Сърцето в отлично състояние. Няма причина да не я приемат.

И през цялото време не й простили, че е влязла само така, със своята упоритост. Места малко, кандидати много, този се обадил, друг се обадил. А на това момиче му казват, че не го искат, то не разбира.

Нешка все по-често си спомняла за русенските учители. Какви хора! Колко обич, колко уважение към детето. Колко желание да го поощрят, колко радост, когато му казват, че е талантливо. Къде са учили педагогика тези учители, има ли такава съвсем друга, различна школа. Тук дъщерята на този, синът на онзи, глезени деца. Почувствало се безкрайно чуждо и самотно това момиче, което имало само своята упоритост! И талант.

И винаги, във всяка безнадеждност ще се намери нещо да те задържи, да ти даде кураж. Приема я в своя клас Иван Тодоров, сега вече народен артист. Приема я въпреки несъгласието на комисията. Бохем, човек с широки разбирания, човек на вдъхновението, на импровизацията. Човек, който разчита на ентусиазма. Нешка е във възторг от своя преподавател и иска във всеки от дните да докаже, че заслужава неговото доверие. Отначало не може да разбере защо все повече се отдръпват от нея съучениците й. Не могат да понасят старанието й, упоритостта и повече от всичко радостта на Иван Тодоров — я вижте какво направи Нешка, я вижте как го направи…

По-късно минава в класа на Кирил Харалампиев. Съвсем друг човек, строг, педантичен, търсещ съвсем нова хореография. Едно странно съчетание — и стриктен, и неспокоен творец. И тук същото — взаимно уважение с преподавателя, който тя поставя над всичко, и отчуждение и неприязън с останалите. Някои преподаватели, които са настоявали да се спази първоначалното решение на комисията, искат да докажат, че излишно са отстъпили. Тя пък се стреми да им докаже, че излишно не я признават. В тази борба все повече се откъсва от класа си, който не може да разбере защо толкова амбиции…

Идва ред и на дипломните работи. Нешка решава, че трябва да направи либрето за нестинарски танц. Тръгва с баща си по Странджанския край, търси нестинарки, проучва историята на този танц, събира легенди… И когато вече е написала либретото, преподавателското тяло казва — не, не може. Тези танци са обредни. Как си е мислела, че такова нещо може да се приеме. Че то е направо реакционно. Двамата преподаватели, които тя уважава, казват, че либретото е много интересно. Това й стига. Старае се да забрави за „Нестинарки“ и се хвърля да навакса пропуснатото време с една постановка по Елин-Пелиновата „Ветрена мелница“.

Започват да я съветват — защо толкова сложно. Никой не иска собствено либрето, собствена постановка. Никой не иска да се измисля нещо ново. Вземете една от познатите постановки на някои от преподавателите. Все едно на кой. Той ще ви подкрепи, колегите му няма да влязат в конфликт с него. Така стават тези работи. Сега тръгвате сама срещу всички. Вече питат — коя е Нешка Робева, че да прави свои постановки? Никой досега не се е опитвал. Ами то не влиза в изискванията. Откъде накъде. Никой дипломант не е тръгвал към такава конфронтация. Нищо, упорства Нешка, надявам се, че Елин Пелин не е „обреден“ и „Ветрената мелница“ не е реакционно произведение. И ако и това ви дразни, ще я нарека „Пролетно надиграване“. Преподавателят, който я съветва с най-добри чувства, е стъписан. Никак не е лесно това момиче. Той му казва как да избегне конфликтите. Нищо не й струва на Нешка да завърши с отличие, трябва само да го послуша. Но тя никого не слуша. Дори когато човек иска да й помогне. Така само ги озлобява. Приемат новата постановка с кисело одобрение. По-късно вижда на сцената на Народната опера много от двете си постановки. Появява се и нестинарският танц и никой не се сеща да каже, че е реакционен.

Когато ми разказва това — и с гордост, и с горчивина, не забравя да напомни — моля те, не го пиши никъде. Ще излезе много самонадеяно, но си беше точно така — познах си много неща. Е, щом е точно така, защо да не го напиша? Защо да не изглеждаш самонадеяна. А мисля, че не това е точната дума. Самоуверена. Та ти си си точно самоуверена, защо трябва да изглеждаш другояче?

Прави се един конкурс след завършването, съвсем таен. Когато после пита, защо никой не е знаел, й отговарят — защото, ако всички знаеха, щеше и ти да знаеш, да се явиш и да го спечелиш. А ние искахме да изпратим тази, която изпратихме. Повече въпроси имаш ли? Не, разбира се, при такава съкрушителна откровеност. Конкурсът е за специализация в СССР. Това, за което Нешка толкова много си е мечтала. Разбира се, че щеше да се подготви така, че да го спечели. Това тя винаги е знаела: трябва да се подготви, за да не могат все пак да не я признаят независимо дали искат, или не. Сега се оказва, че и нейните преподаватели, които през цялото време не можаха да й простят дързостта, също са го знаели.

Благодаря за откровеността и за признанието, казва Нешка, и обръща гръб на хореографията. Не иска да знае какво мислят за нейното бъдеще, какви шансове им се струва, че има. Не иска нищо да знае. Иска да забрави, че някога е била в това училище. Разбира се, не забравя. И много от нещата, които е научила там, след това са й полезни. Не забравя всичко, което си е струвало да се запомни, и най-много от всичко — Иван Тодоров и Кирил Харалампиев…

— Ах, каква бомбичка ще хвърля още на следващото състезание, ах как ще подскочат и Юла, и Златка, и Лили. Не, ти не можеш да си представиш какво момиче имам в залата. Фантастично! В нашия спорт влиза нещо съвсем ново — танц и ритъм, динамика и темперамент. Ще ги побъркам. Ще видиш как няма да могат „гък“ да кажат. И най-важното — никой не я е виждал, нито я е чувал. Играла е балет в Русе, после е учила в хореографското училище. В нашата зала не са виждали подобно нещо. И можеш ли да си представиш какъв луд шанс. Пада ми като дар от небето. Нито съм я търсила, нито съм я викала, нито съм чувала нещо за нея. Пристига и пита дали ще я взема. Обяснява ми накратко биографията си, както сега аз ти я казвам, обявява, че е на двайсет години и повтаря въпроса си — ще ме вземете ли? Казвам — ще те взема. Не зная защо. Ей така! Е това се казва интуиция. Трябва да ти кажа, че толкова танцувална гимнастичка не сме имали. И такова сливане с музиката. Накарах я да импровизира по различна музика — нещо фантастично! Трябва да дойдеш веднага да я видиш…

— Чух вече, че било лудост да вземеш момиче на 20 години. Чух, че си заключвала залата. Чух, че не знае да държи уредите.

— Много си чула. Много добре, точно това исках. Ще разпаля любопитството до червено и после ще я покажа. Разбира ги Жулиета тези работи! И както не можеш да накараш ни една от специалистките да се изкатери по баира за зала „Червено знаме“, сега пъплят една след друга, за да питат — ама и на мене ли няма да отвориш, и на мене ли няма да покажеш тази прословута Нешка? Ама какво си въобразяват с това „и на мене ли“? Казвам — на всички отказвам, нямам никакви причини за изключения. Най-много се обиди Лили Мирчева. Била ми някога треньорка и не ми приличало. И на нея ли наистина? Ами че на нея най-много, разбира се! Тя не може да не го знае. И освен това на мене всичко ми прилича. И това не може да не знае…

Жулиета е на върха на еуфорията. В такива случаи не може да седне на едно място, непрекъснато снове из стаята, пита, не чака да й отговориш, сама си отговаря. И като се сети, че отдавна не ти е чула гласа, започва да се сърди — ама ти защо мълчиш. Сама ли ще си говоря? В случая наистина нямам какво да кажа. Нищо не ми е ясно. Нито тази превъзбуда у нейните колежки, нито вълната от най-различни слухове — от невероятни хвалебствия до пълно отричане. И то преди да знаят как изглежда дори. Защото не само тренировките си крие Жулиета, а и момичето. Разбира ги наистина тези неща Жулиета. Нажежава женското любопитство до червено.

Трябва да си призная, че очаквах с нетърпение тази покана и тръгнах нагоре по баира, където тренираше отборът на Жулиета при затворени врати.

Истина е всичко. Момичето — чудесно, и наистина танцувално, и наистина със страшен усет за акцентите, и с фантазия, и с отскок, и с динамика, и с темперамент, и наистина… никога не е пипвало уредите. Никакво понятие от техника. И наистина е лудост да се започва на двайсет години, но няма да е Жулиета, ако не си позволи този риск.

В един ъгъл на залата ту Богдана Тодорова, ту Стела Милушева обучават новото момиче в основна техника на уредите. Ето това Жулиета особено много не иска да се види от нейните колежки. После дори ще се хвали, че е направила такава гимнастичка, като е започнала от нулата с уредите. Но едно е да го разказваш, съвсем друго да се види. После това ще буди възторг, сега тази „нула“ изглежда така безнадеждна, че са достатъчни няколко подмятания, за да се обезкуражи и най-упоритият човек.

Помагат Богдана и Стела — страшно важни, страшно доволни, че Жулиета точно на тях е поверила обучението на Нешка. И наум не им идва колко бързо ще ги изпревари това момиче. И как наистина да си помислят такова нещо, като Богдана е около три години абсолютният лидер при девойките. Откъде може да знае, че на второто състезание точно тази Нешка ще я победи и повече няма да може да си върне републиканската титла. Само преди няколко месеца се беше върнала от Петрозаводск, където публиката така я хареса, че момичето на земята не стъпваше. Не беше забравила и сигурно никога нямаше да забрави това среднощно изпращане на петрозаводската гара, където момичета, момчета скандираха „Богдана, Богдана!“ и към прозореца, от който се подаваше русата й главица, се сипеха цветя, албуми, книги, кутии с бонбони. Купето направо не побираше даровете за Богдана.

Как можеше да си помисли, че едно момиче, което едва сега влиза в залата, ще изпревари не само нея, а и толкова други преди нея от женския отбор. Че само след година точно Нешка ще замине като титулярка в българската тройка на световното първенство в Копенхаген. Че ще изпревари самата Румяна Стефанова. Всички други, тренирали от деца с мечтата да попаднат някога в тройката.

Стела, ярка, оригинална състезателка, гледа малко презрително на това хрумване на Жулиета. От ясно по-ясно — задава се поредното фиаско на надеждите. Жулиета обича да се увлича. Втурва се да прави големите си изненади ту с Мая, ту с Румяна Петкова, ту с Грета Ганчева… Нищо не излиза от нейните любимки. Не вижда колко заряд има самата Стела. Все пак Стела е поласкана. Все пак вижда нещо в нея, щом я е натоварила едва ли не като помощник-треньор да обучава това прехвалено момиче. И много скоро през тази мътна вълна от противоречиви чувства идва и малко страх. Много бързо напредва Нешка, много е сръчна, много точно й лягат всички уреди. Основната техника усвоява за рекордно кратки срокове и започва да импровизира, да търси. Много упорита. Много амбициозна. Това са качества, които Стела няма и не може да има. Тя е ефектна и разпиляна. Не че не я забелязва Жулиета, както понякога с огорчение си мисли Стела. Харесва я, но не може да разчита на нея. А още първата седмица обяви — Нешка няма да ме подведе. Няма да се задоволи с някакво връхче.

Всички съвети да остане да подготвя само трите, на които разчита, да не се пилее с подготовката на Стела и на още две-три момичета, срещаха категоричния отказ на Жулиета. Тези три трябва да усещат конкуренцията, а Стела е застрашителна от време на време. Човек на настроение, но когато го има, повдига другите.

Все по-често се обаждаше Жулиета — ела да видиш Нешка. Отивах с голямо удоволствие. Наистина страшно интересно е да се наблюдава процесът на създаването. Всеки път виждах по нещо ново. Момичето става все по-уверено. И още в самото начало, още едва стъпило на краката си, веднага взе на прицел в тази зала, пълна с народ, не друга, а точно Мария. Най-силната. Всъщност единствената, участвала в световно първенство. Беше се класирала на шесто място, чехословашките журналисти я бяха обявили за най-елегантната гимнастичка. За онова време не беше никак малко, а и Мария умееше да му придаде друга стойност. Движеше се като кралица много преди да стане шампионска порода! Има си такива шампиони по рождение. И попаднат ли на треньор като Жулиета и дойде ли им времето, няма защо да не станат.

И защо на онова момиче, вчера дошло в залата, му се прииска да се състезава точно с примата? Не с друга, а с Мария. То пък от породата на упоритите, амбициозните, дето, като тръгнат нанякъде, не искат да знаят за никакви прегради.

Една мълчалива всекидневна, всекичасна борба. Жулиета — безкрайно доволна. И нищо друго да не постигне Нешка, само това, че непрекъснато предизвиква Мария, ми стига. Направи ли нещо едната, другата веднага трябва да го направи още по-хубаво. Похваля едната, другата ще излезе от кожата си, докато не получи и тя одобрението ми. Румяна няма нужда от никакви стимули. Тя си тренира винаги много, но тези двете отдавна не се интересуват какво прави Румяна.

Отначало — мълчалива борба в тренировъчната зала. Мълчалива, но плодоносна. Идва и първото състезание, на което се явява Нешка. Нервна, смутена, объркана. Едва тук вижда, че всичко пропуснато може да се догонва, но тази липса на състезания през годините е най-трудна за преодоляване. Девета сред девойките. Да, но всички говорят само за новото чудо на Жулиета. Е какво — много шум за нищо, казват най-отявлените й противнички. Такава гимнастичка не сме имали, казват тези, които се интересуват само от самия спорт художествена гимнастика и не ги вълнува жестоката битка на четири амбициозни жени. И бързат след две седмици към залата, любопитни да видят как ще играе това момиче, ако не греши.

Републиканско първенство. Шампионка при девойките — Нешка Робева. Мисля, че изненадана е само Богдана Тодорова. И тези, които казваха „много шум за нищо“, го очакваха. Опасяваха се и го очакваха. Може би не толкова скоро. Сигурно не толкова скоро. Много бързо се окопити плахото момиче. Тогава още никой не знаеше, че никога няма да се окопити, че винаги ще трепери от страх. Ще има звездни мигове, когато ще побеждава въпреки страха, и на големи състезания това треперене на ръцете и краката, това лудо блъскане на сърцето ще идват като кръвен данък. Нищо, тогава още и Нешка не знаеше. Беше щастлива с тази първа своя титла. Неизказано щастлива от топлия прием на публиката, която щеше да си остане до последното й състезание извор на най-голяма радост. И когато е побеждавала, и когато не е успявала, Нешка се е радвала на горещата подкрепа на залите по цял свят. Когато е имало избор на любимка на публиката, винаги е печелила. Съдийките оспорваха непрекъснато нейната гимнастика, публиката — никога. И както оспорваха, на следващото републиканско първенство вдигнаха първата единодушна десетка точно за Нешка Робева. Тогава, когато 9,7 се смяташе за много висока оценка, 9,8 — за таван.

Когато Нешка се появи за първи път на състезание, публиката беше така погълната, че не усети бурята и гърма, който падна и разцепи едно дърво точно до залата. После, когато излязоха и видяха дървото, онези, които са били най-близо до прозореца, си спомняха, че са чули нещо, някакъв грохот, но не са му обърнали внимание.

По този повод разказвах на Жулиета един анекдот, който разказват на студентите юристи. Съдели някого за убийство и той нямал друго алиби освен твърдението си, че е бил в съседната стая и не е чул нищо, защото чел много увлекателен роман. Съдиите не искали да му повярват, публиката — също. Тогава неговият адвокат така увлякъл залата със своето красноречие, че никой не чул дванайсетте удара на Биг-Бена, които иначе кънтели много отчетливо. Адвокатът попитал — някой чу ли, току-що е минал дванайсетият час. Никой не чул. Помолил да се провери дали не се е повредил прочутият Биг-Бен. Не, не се е повредил. Е, господа, виждате ли, щом заради речта на един обикновен адвокат никой в цялата зала не е чул, защо не повярвате, че моят довереник се е увлякъл толкова много от този голям романист и не е чул какво става в съседната стая… Така способният адвокат спасил… „убиеца“.

— А каква приказка им разказах сега на всички в тази зала с това момиче! Какво ще кажеш!…

Какво има да казвам. Момичето й беше чудесно. По-динамична, по-темпераментна, по-бърза състезателка наистина нямахме дотогава, нямахме я дълго-дълго след това, докато не се появи Диляна Георгиева…

И ето че идва ред да се решава съставът за Копенхаген. И започва най-тежката битка, която помни Жулиета, най-дългото заседание, на което съм присъствала аз. Колежките на Жулиета намират, че като я погледнеш от тази страна Мария — грозна, от другата — още по-грозна. Съчетанията й не увличат, скучни са и има много спорни моменти. Красимира — да, може да замине, има чиста линия в изпълнението. (Краси не е състезателка на Жулиета, така че се промъква без спорове твърдо в тройката.) А за Нешка сигурно не прави съвсем сериозно предложението си. Не може един разумен човек да иска това от тях — да решат да изпратят това момиче, току-що дошло в залата и с толкова неприемлива гимнастика. Тук публиката може да си го аплодира, колкото си иска, да вика „Браво!“, да става на крака, да го отрупва с цветя. Кой може да спре една публика да прави каквото си иска? Но да не забравяме: това е световно първенство и съдийките не обичат някой да се шегува с основните изисквания на гимнастиката. Жулиета може да обича риска, да си прави експерименти, но все пак сега става въпрос за представянето на българския отбор…

Жулиета изтъкваше достойнствата на своите гимнастички настойчиво, убедително. За Мария беше ясно, че няма кой да я измести от тройката, защото по-добра наистина нямаше, въпреки че на някои им се вижда грозна, като я погледнат „оттук“ и „оттам“, но за Нешка споровете се проточиха така дълго, че накрая не толкова убедени, колкото уморени, изтощени треньорките отстъпиха пред Жулиета. Тогава все още всяка можеше да си позволи да й каже, каквото си иска. По-късно щяха да говорят по съвсем друг начин, но преди Копенхаген се развихряше цялата омраза, цялата ирония, цялата мощ за борба. Жулиета спечели тази толкова тежка битка, без никой да разбере какво й е струвала. Накрая вече изглеждаше весела, великодушна, като че простила на своите опонентки. И трябваше само да завием зад първия ъгъл на БСФС, за да й стане лошо и да не може дълго време и крачка да направи, подпряла се на един ъгъл, прежълтяла, пребледняла. До нея Снежана Михайлова — объркана, разстроена. Чак когато Жулиета каза — аз ще си ви го върна!, разбрахме, че всичко си е наред…

В Копенхаген Мария изглеждаше блестящо, откъдето и да я погледнеш. Публиката горещо аплодираше българското момиче, което трябваше да стане абсолютна шампионка, а стана само шампионка на обръч. Красимира Филипова играеше чисто, прецизно. Съдийките, които особено много държат на това, би трябвало да поощрят Краси, но тогава България беше все още тера инкогнита, въпреки че е една от първите създателки на този спорт. Игра Нешка Робева и съдийките наистина подскочиха. Публиката усети новото, различното и го приветства бурно. Българският ансамбъл — също наказан като Мария, вместо на първо — на трето място. На другия ден вестниците, списанията, радиото протестираха: „Скандал в КБ хален“, „Некоронованата кралица“ (за Мария) с огромни снимки на първите страници, „Българската вихрушка Нешка Робева едва не промени досегашните ни представи за художествената гимнастика“. „Българската вихрушка“ стискаше първия си медал от първото си световно първенство щастлива, радостна. И заради медала, и заради публиката. И главно затова, че Жулиета е доволна от нея. Толкова се беше изплашила преди това! От сто места й разказваха какво се е случило на заседанието, как не са искали да я включат в тройката, как са предричали краха на Жулиета. Като си помисли само какво би се случило с нейната треньорка, ако тя се провали, не може ни да спи, ни да яде. Сега вече всичко е приключило, Жулиета й е казала „браво“ й това я прави щастлива. Е, разбира се, приятно е да разбереш, че си чак такава вихрушка, че да променяш представите за един спорт, въпреки че съдийките ужасно не искат точно това — някой да им променя представите. Нали са писали правилници, нали са на голямото състезание за да се слуша думата им и никой да не измисля нови, съвсем различни от познатото неща. Малко по малко да се променя — да, естествено е. Те поощряват такъв напредък, но чак да се прави революция! Казачок с въже. Луда работа.

Българската група се вълнува, бушува, плаче, проклина — нали са се събрали все жени. Обсъждат най-мъничките подробности, връщат се по сто пъти към всяка секунда от това състезание. Време много. Дълъг е пътят с влак от Копенхаген до София, има за какво да се говори и спори. Само че никой не спори. Абсолютно единни сме. Това на нищо не прилича! Това е безобразие! Това е толкова несправедливо! Това е направо безочие — да ни се вземат две титли! И защо все на нас ни се случва? И защо другите умеят да се възползват от какво ли не, а нас все ще ни наказват? Хана Мичехова игра въжето, оплете го и после отиде с едно пиронче при мадам Виланше. И й увеличиха оценката, и стана световна шампионка точно на въжето. А на нас!

Вълнуват се жените, припомнят си всяка секунда, реват, тръшкат се от яд и проклинат.

Само Жулиета е доволна. Както беше умряла от главоболие по време на състезанието, така сега е весела, щастлива. Как не разбират, че това, което се случи, е много повече от титли и медали. Ще стане Мария шампионка, и то неведнъж. И Нешка проби. Дадоха й медал, въпреки че много й се мръщиха съдийките, но затова пък как я прие публиката! По-възторжено, отколкото дори в България. Наистина на публиката никой нищо не може да й каже. Прави каквото си иска и не се радва на гимнастичките според класирането, а според играта. И ансамбълът. Не чуха ли каква буря беше при награждаването? И браво на журналистите — как точно отделиха и дадоха оценка на всичко.

Класирането! Можеш да се разплачеш наистина, като го видиш. Точно за него си плачеше българската група от Копенхаген до София. Седма — Красимира Филипова, девета — Мария Гигова, тринайста — Нешка Робева, трети — ансамбъл НРБ… Жулиета убеди своите момичета, че трябва да са доволни от всичко, че от тях на този етап тя е искала точно това — да покажат нова гимнастика, да я покажат силно, да се хвърлят и да играят, без да мислят за грешки. Сега са дошли в „КБ хален“ да направят впечатление, да се запомнят. Ощетени? Също не е лошо. Публиката много съчувства на ощетените. Важното е, че всички видяха, че са силни, интересни. Другото е подробности. Предстои Четвъртото световно първенство във Варна, на което ще победят, и то пред своя публика. Толкова беше убедена и убедителна, толкова беше уверена, че тази увереност се предаваше на момичетата и те се връщаха наистина със съзнанието, че са победителки, че са си свършили добре работата, че класирането на този етап няма никакво значение.

И започнаха такава подготовка, каквато тази зала не беше виждала. По онова време спортните лекари правеха едни изследвания, които привлякоха вниманието към художествената гимнастика на специалисти, които не искаха да я признаят, аеробният капацитет на гимнастичките е по-висок от аеробния капацитет на футболистите?

И ето че Жулиета се сблъска с непозната стихия. „Българската вихрушка“, усетила дъха на горещата зала, е неуморима, неизтощима, неудържима.

Виждаш ли как лудият експеримент се превръща в лудия шанс на треньорката, повтаряше Шишманова с огромно задоволство. Не, ти ми кажи как по друг начин мога да ги накарам да тренират толкова много, ако не е това ненаситно за работа и творческо търсене момиче. Та то наелектризира цялата зала. Как да е спокойна Мария, която има всички основания да се успокои. Та нали точно аз непрекъснато й повтарям, че първата най-голяма победа е завоювала сега. Казвам го, защото съм убедена, че трябва да й поддържам самочувствието. Но никакви приказки не могат да се сравнят с този порив на Нешка, готова да я застигне, да я изпревари и ей така, изпреварвайки я, да я погледне през рамо.

За онзи период Красимира Филипова, която е най-близко до Нешка, казва: „Видях, че тя не може да понесе нищо друго освен първото място. Тя не може да понесе дори когато седнем да играем карти някой да е пред нея. Е, разбира се, всеки състезател иска да е пръв, но при Нешка това беше съвсем друго. Беше мечта и болка.“

С мечта и болка трябваше да премине целият състезателен път на Нешка. Печелеше международни турнири между две световни първенства, идваха такива моменти, когато съдийките под въздействието на грохота на залата не можеха да й откажат първото място. Но в Скопие, във Варшава, в Белград на балканиадата, в Корбей Есон, не във Варна, не в Хавана, не в Ротердам. Не там където най-много искаше. Не и в София. Все едно дали заслужава.

Тогава всички приемаха една да се лансира, другите две да й помагат. Е, въпреки цялата ни дързост да не забравяме все пак, че сме от България. Кой ще ти пусне към върха повече от една гимнастичка. Мария вече си беше завоювала правото да бъде шампионка още в Копенхаген, въпреки че не й го признаха. После щеше да го потвърди три пъти — във Варна, в Хавана и в Ротердам. Трудно ще се намери гимнастичка, която да го повтори. Но тогава, още в зората на победите й, грижата за ореола на бъдещата рекордьорка беше поела Жулиета, а това вече значеше много. Трябваше да се научи да носи така короната, та никоя друга да не помисли, че би могла да посегне към нея. Конкуренция в залата — да, от това по-добро няма, но дойде ли ред на състезанието, то е друго нещо. Само в началото, още докато не беше взела връх, нашите съдийки си позволиха да дават преднина на Красимира Филипова от време на време и то за много кратко. После вече се знаеше — трябва да се укрепва авторитетът на Мария. Още по-късно, когато Мария напусна Жулиета и отиде при Златка Пърлева, после при Лили Мирчева, Шишманова променяше своята теория за лидера, но беше късно. Онези, които в началото й се съпротивляваха, твърдяха, че е била права преди, не сега. Лидер трябва да има и той трябва да се знае ясно, определено, без никакви съмнения. Да има самочувствие, да се поддържа това самочувствие на най-високо равнище. И да не забравяме — повтаряха това, което някога Жулиета твърдеше — заинтересованите страни четат внимателно какво става в страните със силен спорт. Съдийки, треньорки, състезателки трябва да знаят, че Мария върви от победа към победа. Е, може някога да сгреши. Човек е, не е машина. Ще се премълчи грешката, ще се поощри хубавото. Имаме готова, утвърдена шампионка, нея на световните първенства вече я чакат като номер едно. Това е…

Разбира се, никой не обяснява на състезателките една такава стратегия. Те си се борят за това първо място и много по-късно ще забележат, че то е трайно заето. Много по-късно, едва преди последното й участие в световно първенство, щяха да кажат на Нешка: „На тебе още в самото начало ти е определено второто място в българския отбор. Шампионка няма да станеш, но ще подкрепяш Мария все едно дали се обичате, или не. За България всеки медал е много нещо. Шампионската титла — вече признание за сила.“

След Копенхаген, разбира се, и наум не може да й дойде такова нещо — на тебе ти е определено второто място. Бърза, наваксва пропуснатото през онези шест-седем години, когато нейните съотборнички са тренирали, състезавали са се, губили са и са печелили, минали са през цялата тази многостепенна подготовка на разряди и на търсене на признание и на своето място в класирането, когато са се размествали и намествали пластовете, за да се види коя ще е шампионката. Тези момичета, с които тренираше Нешка, тези от другите отбори, с които се срещаме на състезанията, бяха приели естествено водачеството на Мария. Бяха го признавали многократно като деца, в трети, във втори, в първи разряд. При кандидат-майсторките и майсторките. То беше дълга, упорита борба, докато вземе връх над всички. И сега идва едно момиче, на което не са познати тези закони, и се бунтува, и иска така изведнъж да застане начело. И се сблъсква толкова често с някаква непреодолима стена.

На една двустранна среща в Белград, когато Нешка беше изтеглила най-хубавия жребий да завърши състезанието и не се чувстваше добре, си размени номера с Виолета Еленска. Така, пред целия онемял от изненада отбор. Победи Виолета. Така силно не я бяхме виждали да играе. Жулиета не можеше да се съвземе от яд.

— Не, ти можеш ли да ми кажеш защо не се смени с Мария. Нали й е ясно, че Мария трябва да е първа. Как така Виолета! Защо Виолета?

— Защо не попиташ нея?

— Питам я, мълчи.

— И аз я питах. Не мълчи. Казва, че ви е много погрешна тактиката да изтиквате един лидер и да смачквате другите. Всяка трябва да има шанс. Ето как играла Виолета, когато видяла, че има възможност да победи. И още нещо искала — да се види колко голяма е ролята на жребия и как, когато дирижирате жребия, дирижирате и класирането.

— Така ли! И какво още ще ми каже да променя в тактиката и стратегията?

— Мисля, че все пак е права. Видя ли как игра Виолета. Колко воля да докаже…

— И какво като е права! Сега вестниците ще пишат, че Мария е победена от петата в българския отбор. Да беше поне Нешка…

Да, тогава вече си бяха подредени: Мария, Нешка, Красимира, Румяна, Виолета, Вера… И така си вървяха. Е, може да се получи в едно или друго състезание леко разместване между втората и третата, четвъртата и петата, но толкова. Примата си е прима.

Нищо повече не попита Жулиета тогава, но дълго се сърдеше. Дълго след това повтаряше:

— Не, ти можеш ли да ми обясниш как така ще ми прави такава демонстрация. Пред целия отбор! Протест против системата. Така ли?

— Защо не искаш да забравиш този случай?

— Ами тя го направи нарочно така. Точно така, че да не го забравя. Може за себе си да е права, но не бих искала да се повтори. Какъвто ред съм установила, такъв ще се спазва.

Не зная какво й е казала тогава, но повече никоя никога не си размени стартовия номер…

На тебе ти е отредено второто място в нашия отбор още от самото начало. Добре, че не го е знаела в началото. Щеше да обърне гръб както в хореографията и да тръгне да търси абсолютната справедливост.

Всъщност дойде такъв момент, в който Нешка обяви, че напуска ВИФ, изтеглила си е документите, вече е приета в Юридическия факултет, иска да става следовател. Всички опити да я разубедим срещаха едно съвсем познато Нешкино упорство. Решила съм! Това, което успях да измъкна като оскъдна информация извън това „решила съм“, беше „съобщението“, че търси абсолютната справедливост. Че иска да служи на правда, гарантирана от закон. Беше малко неясно, малко абстрактно, но и съвършено ясно какво е предизвикало този бунт. Не беше Жулиета човекът, който щеше да й обещава нещо, което не може да й осигури — справедливост в един толкова субективен спорт като художествената гимнастика, където съдийките, като изчерпят или още преди да са изчерпали аргументите, казват: „Това не ми харесва“ или „Това много ми харесва“.

Колко трябваше да й говоря, че абсолютна справедливост няма никъде и че като обичаш нещо, трябва да направиш всичко, което е по силите ти, за да го приближиш до идеала си, не да бягаш от него и да търсиш някакви ефимерни абсолюти. Нешка никога не е обичала отвлечените понятия. Мога ли да й кажа как ще се промени обстановката в този спорт? Говоря, разбира се, общи неща. Ще се сменят поколенията, ще дойдат те, младите специалистки, изпитали на гърба си несправедливостта, ще се борят… Е, и? Нищо. Не зная как да отговоря, на това „Е, и?“

Трябваше Жулиета да каже само няколко думи, за да се свърши с мечтата за следователска кариера: „Ако ти до двайсет минути не си изтеглила документите и не дойдеш тука, където те чакаме с Маргарита, нито ще ме видиш, нито ще ме чуеш!“ Толкова. Никакви аргументи. Жулиета вярваше в себе си. Вярваше, че никое от нейните момичета не може да я замени за нищо. Всъщност единственото момиче, на което можеше да разчита във всичко докрай, беше точно най-амбициозната, Нешка.

Трябваше да продължи тренировките с някаква нерадостна горчилка от съзнанието, че нещата в този спорт са подредени въпреки привидната борба по състезанията.

Трябваше да продължи с надеждата, че все пак всичко подлежи на корекция. Трябваше да продължи, защото това вече беше влязло в кръвта й. Трябваше да продължи, защото беше вече част от това неповторимо нещо — гимнастиката на Жулиета.

Години по-късно първата нейна състезателка щеше да си признае: „Вечери наред се заканвах — утре ще й кажа. Вие може би сте желязна, но аз не съм. Аз съм си едно съвсем обикновено момиче. Нямам желязна воля, нямам желязна издръжливост, нямам и желязна амбиция. Заспивах с тази надежда, че утре ще бъда толкова смела, че ще й кажа всичко точно както си го мислех, и се събуждах с надеждата, че Нешка ще ми открие още някоя тайна на нейната неповторима гимнастика. И с убеждението, че не мога да кажа нищо, което ще я огорчи. Та тя беше тръгнала да прави революция в този спорт и необичайната привилегия, че съм й първата състезателка, с която иска да наложи своята съвършено нова програма, правеше снощните ми «закани» смешни и неизпълними. Започнах да тренирам с целия ентусиазъм, който можеше да се измери в мене до новото избухване — утре ще й кажа, че не съм желязна… Убедена съм, че Нешка не е разбрала никога за това мое люшкане между пълното признание, че е сбъркала с мене, че не съм силната личност, която с цената на лишения, безсъния, гладуване, един изключителен режим ще стана модел на нейните представи за гимнастика, и за желанието някога да ми каже — браво, това исках да покажа. Браво, Валя, това търсех през годините…“

Но това беше години по-късно. Сега Жулиета се пържеше на един огън, чиято горещина Нешка щеше да усети много по-късно.

Тичат момичетата на Жулиета по горещия пясък в Созопол. Потъват до глезени. Гледат ги другите спортисти. Защо го правят! Заздравявали си краката! А, нека, те пък се пекат и плуват. И по-приятно и също полезно. Бягат момичетата на Жулиета в снежната буря на Белмекен. Гледат ги лекоатлетите на ГДР. Защо бягат в бурята? Каляват си волята! Така ли? Много интересно. Излизат момчетата и бързо се прибират, а онази бременна жена, треньорката на българките, е взела на буксир най-русичкото момиче, шампионката. Чакат ги с нетърпение да видят какво ще стане. Сигурно ще припаднат. Не, не припадат. Уморени са, но нещо се шегуват, смеят се. Тренират в тесни, в студени, понякога в недостатъчно осветени зали. Защо, когато световното първенство ще бъде във Варна? Домакини сме, защо Жулиета не използва предимствата на домакинството? Да привикнат със залата в Двореца на спорта. Не, трябва да свикват с всички условия, има достатъчно време да привикнат към варненската зала. С хубавото лесно се свиква. Нека минат през всички възможни трудности. Нека знаят, че всичко могат, че са издръжливи. Внушавам им през цялото време, че в сравнение с това, което сега понасят, състезанието ще е като една почивка.

Дойде и Четвъртото световно първенство във Варна, очаквано с толкова тревога и надежда. Така упорито търсеното предимство трябваше да зашемети съперничките. И ето че в навечерието на състезанието тогавашната председателка на българската федерация по художествена гимнастика буквално двайсет дни преди „битката“ си спомня, че на едно от заседанията на международната федерация се приело в съчетанията на въже като задължителен елемент да има изхвърляне. Всъщност тогавашната председателка на международната техническа комисия Берт Виланше беше видяла това изхвърляне най-напред у нас. Правеше го Виолета Еленска на едно републиканско първенство и мадам Виланше беше във възторг. Няколко пъти подчерта, че това е много интересно, а Жулиета се ядоса, че Лили Мирчева, а не тя, се е сетила за това движение на въжето и, разбира се, и наум не й идваше, че може да вземе един чужд елемент за своите композиции. Тя трябваше да изненадва, не да повтаря. Така беше и с едно подритване на обръча, което правеше Виолета. И то стана като че забранен елемент, въпреки че голямата треньорка не можеше да си прости, че едно толкова оригинално хрумване не е нейно. Само че сега беше длъжна да повтори елемента на Мирчева, и то в композициите на трите си момичета. И то спешно. В най-напрегнатото време. Двайсет дни преди световното първенство.

Беше ядосана на Чакърова, на Виланше — и най-много на себе си — трябваше да го предвидя! Нищо. Заключи тренировъчната зала точно в разгара на най-големия интерес към тренировките на българския отбор. Не искаше никой да вижда, че нейните момичета повтарят най-много едно движение — изхвърляне на въже със завързани очи. Представям си каква буря би се надигнала срещу нея, ако някой можеше да надникне в тези дни в залата. Сега само едно изтощително любопитство. Защо с вързани очи? За да не ги притеснява новият елемент. За да забравят, че са го прибавили в последния момент в съчетанията си. За да знаят, че щом могат да го хващат със завързани очи, съвсем сигурно ще го хванат и като гледат, разбира се. Няма нищо страшно. Под такъв девиз минаваха тренировките им през тези две години, докато се готвеха да превземат световния връх в своя спорт.

През тези две години Жулиета експериментира, търси освен нова гимнастика и екстремни ситуации, които ще докажат на нейните момичета, че всичко могат. Беше чула за японска система в тренировките — след като дневната програма е приключила, обявява още една тренировка. Когато вече дъх не могат да си поемат — още веднъж. Отначало мислеха, че се шегува. После се убедиха, че могат. И дори към края са по-бодри, по-съсредоточени. Правеше го рядко, но пак с таз цел — да знаят, че са силни, че имат резерви. И бягането по пясъка, и бягането в белмекенската виелица, и „японската тренировка“ — всички тези допълнителни и непосилни на пръв поглед натоварвания най-добре понасяше Нешка. Ако можех да имам само толкова упорити и издръжливи гимнастички, никога няма да се откажа от треньорската работа, казваше понякога Жулиета, когато умората я налягаше и говореше за оттегляне. Никакви проблеми с това момиче. И никога не е казало, че нещо го боли. Другите, като нещо им натежи, все се разболяват. Често ги хващам, че симулират, като не знаят какво точно ги боли. Нешка понякога ме плаши, като виждам, че прави и това, което на мене ми е изглеждало невъзможно. Трябва да ти призная, че когато ми казваха, че не може да се наваксват толкова много години за толкова кратки срокове, и аз не съм си правила илюзии, че ще достигне във всичко най-големите. А ето че ги настигна и в много отношения надмина. Освен това има нещо в повече, което те, и да имаха нейната упоритост, няма да могат да постигнат. Темперамент и динамика — това й е дадено от природата. Усет към танца — никой няма да го има в такава степен и още десет години да го създава. То си е искрица божия. Или я носиш, или я нямаш. Това си е.

Най-готова за световното първенство е Нешка. Така излиза през третата година от подготовката й…

В нощта преди състезанието, когато „Спортпалас“ вече е притихнал в сън, а Жулиета място не може да си намери от радостна и тревожна възбуда, че ще покаже нова, невиждана гимнастика, изведнъж каза — най-готова е Нешка, но шампионка ще стане Мария! На нея й прилича короната… Ама какво значи прилича й короната! Която я спечели, на нея ще прилича. Нешка спадна точно в последните дни преди състезанието. Мария се организира, мобилизира, става все по-хубава с всеки нов ден…

То е естествено, когато едната спадне, другата да се надигне. Борбата между двете е влязла в такава фаза, че всичко е опънато като струна и се чува и най-тихото звънтене, недоловимо за другите. Тогава още не знаех, че Нешка е чула един разговор между Жулиета и Чакърова. Подреждали жребия и треньорката все въртяла нещата така, както ще е най-удобно за Мария.

Значи не е вярно, че и трите готви за шампионска титла, както непрекъснато твърди. Значи всичко се върти около Мария, а те ще трябва да й помогнат, да са един добър фон за примата. Ще видим! Заканвала се Нешка, но както се заканвала, така и от време на време клюмвала. Какво има да видим — всичко е ясно. От ясно по-ясно…

Не знаех, че е чула този разговор. И Жулиета не знаеше. Просто забелязваше разликата в настроението на двете силни гимнастички и съвсем правилно преценяваше, че на Мария й прилича короната, а аз се бунтувах на това предрешаване преди състезанието. През деня журналистите я питаха коя ще е шампионката. А Жулиета се смееше весело, като че вече е победила — една от трите българки, защото на трите съм дала шампионска подготовка и сега-засега няма друга треньорка с три толкова силни. А при силна тройка шансовете за една са много по-големи. Тогава не ме ядосваше с това, че предрешава състезанието. Една от трите българки, казано с толкова увереност, ми звучеше като най-хубавата музика в този ден. Сега ме беше яд. Беше казано име. Струваше ми се като предателство към другите две, а Жулиета ме убеждаваше, че не е предателство, а задължение на треньора да отчита точно ситуацията.

Шампионка стана Мария. Вицешампионка — Нешка. Залата — препълнена, възторжена. Децата във Варна скандираха: „Дайте й короната!… Нешка няма грешка!“ Дадоха й короната на Мария, а Нешка и досега я приветстват навсякъде в страната с това варненско „Нешка няма грешка“. И досега обяснява — ами, много са ми грешките, — но никой не й вярва…

Щастлива ли беше вицешампионката, любимката на публиката, като игра действително много силно и остана на второ място? Никога не пожела да говори за това състезание. Чествахме победата и помня победителката. Къде беше Нешка? Защо не можаха да я намерят? Търсиха ли я? Всички бяхме толкова радостни. Кой да помисли какво й е на втората. Сега Нешка винаги е при втората, при третата след победата. Шампионката е при всички, треньорката при тези, които са били на косъм от победата. Може би защото знае как се чувстват във вечерта на тържеството…

И ето че след първата голяма победа нещо в този отбор се пропука. Конфликт след конфликт между треньорката и шампионката. Кавги, помирения, обяснения. Някой казал, пък друг му отговорил и дали наистина е вярно и невярно. Целият този женски свят се раздвижи. И уж с желанието да помагат, а все по-лошо ставаше. Жулиета усещаше каква е ролята на някои от тези усърдни помирителки, но вече беше късно да връща нещата назад. Какво ли не казва човек в яда си, пък после съжалява, ама каква полза. Тежка, неприятна обстановка в отбора. Дълго-дълго се проточва кризата, докато Мария напуска отбора. И тогава започва нова криза. Открит фронт, открита борба, която поглъща толкова енергия, толкова часове и дни за работа, толкова нощи за сън…

Мария отиде най-напред при Златка Пърлева, после при Лили Мирчева, където остана до последното си състезание. И през цялото време Жулиета се надяваше, че това бягство на нейното „златно момиче“ не може да продължи дълго. Няма да издържи. Ще се върне.

Нешка предпочиташе Мария да си е в залата. Да се върнат онези дни, в които се надпреварваха, спореха, дебнеха се на всяка крачка да не би другата да е измислила нещо по-хубаво. Предпочиташе да си е тука и да не гледа това яростно страдание на Жулиета. Защото зад гнева, зад невъздържаността се чувстваше и обичта — толкова по-силна, колкото е наранената гордост.

— И най-смешното е, че както вика и не може да я понася, сега да дойде Мария, ще скочи от радост. Та Жулиета нищо друго не обича освен своята Мария…

— Ще й се зарадва, ще е горда няколко месеца, че е победила, а после ще се сети, че е била предадена и ще стане по-страшно. Жулиета не умее да прощава.

Нешка, разбира се, очаква да кажа — как можеш да говориш такива глупости? От ясно по-ясно е, че Жулиета обича най-много тебе. Нищо не й казвам. Румяна също ми доказваше, че още като се появила „нейната Нешка“ в залата, тяхната треньорка забравила всичко останало. И то било „Неше, та Неше“. На човек чак да му призлее от захаросаност. И то можете ли да си представите — точно другарката Шишманова, дето всички я имат за страшилище. А това, че някаква Румяна се трепе на две крачки само с надеждата, за някакво „добре“, което идва толкова рядко, няма никакво значение. И на Румяна, разбира се, нищо не казвам. Тя самата не може да не знае, че за нея Жулиета е водила най-тежките битки. Но всяка иска да се поглези и да чуе, че говори глупости.

Какво да им кажа? Жулиета обича всички и повече от всичко мечтата си за нова гимнастика, за слава, за победителка. И може би затова при цялото си огромно желание победител вече да бъде някоя от нейните, когато побеждаваше Гигова, продължаваше да упорства — моя си е Мария! Все едно при коя друга ще ходи, тя си е моя. Аз я открих, аз я създадох, аз я наложих, тя ми се отплати със силна игра. Моя е! Само Жулиета може да твърди такова нещо. И какво повече да им кажеш на онези, които са останали до нея и продължават да тренират, като от време на време минават покрай буркана с компот, за да гребнат по една лъжица. И как да ги успокояваш, като са потъмнели от ревност. И как да им даваш кураж, като треньорката ходи като ранена лъвица, а състезанието наближава.

Дойде и самото състезание, разказва после Жулиета, и виждам най-лошия жребий, който мога да си представя. Нищо. Нали съм ги учила да играят и срещу жребия, и срещу земни и неземни сили. Играе Галима Шугурова задължителното с лента, заплита се яко и… 9,3. Ясно, висока база. Играе след това Нешка. Без грешка и силно. Казвам си — 9,6–9,7. Добре сме, оттук вече тръгваме към титлата. И още не съм успяла да се зарадвам, виждам на таблото 8,9. Тичам да разбера дали не е някаква грешка, казвам — не може да бъде, за какво е това 8,9? Наистина ли е за Нешка, наистина ли за лентата? Казват — ами да, тя настъпи лентата. Как така, не съм видяла настъпване, няма такова нещо. Не сте гледали внимателно. Абе, бе какво по-внимателно да гледам. Аз затова съм тук, за да не пропусна нищо. Състезанието тече, никой не иска да се занимава с подробности и с една разярена треньорка. На всичкото отгоре се струпват и български специалистки, журналисти да ми доказват, че е стъпила върху лентата. Ще стана смешна, ако протестирам. Реших, че се е случило невероятното — както съм само слух и зрение, за някаква частица от секундата съм се изключила от тази суперсистема, в която всичко в човека е нащрек. Как така да не видя! И как така да упорствам, когато други са го видели. При това българи — съдийки, треньорки, журналисти. По-късно разглеждахме внимателно съчетанието на кинолентата. Никакво застъпване. Ни намек за застъпване. Една лента, изпълнена превъзходно. После се оказва, че „очевидците“ само са чули от някого и искали да ме успокоят. Навремето като състезателка нямах търпение да изиграя задължителната програма, затова исках съвършенство от своите момичета точно в тази част от състезанието. По-стриктна от Нешка не можеше да има и щом нея я прекършиха още в първите стъпки на състезанието, какво остава за другите. Някакъв заговор, що ли. Още не ми беше ясно, но Нешка ми я обявиха за ликвидирана още в първите стъпки. И то когато игра безупречно. Трябва да ти кажа, че никога не съм била по-доволна от никого. Да се мобилизира така през цялото състезание след това нелепо 8,9! Да презре без нито една протестна дума тази гадост и да играе така силно…

Как изглежда същото състезание от другия ъгъл, оттам, откъдето го е погледнала Нешка?

Отвратителен жребий! Трябва да играя веднага след Шугурова и то на задължителното на лента. Никога не съм обичала задължителните. Добре, че вече ги премахнаха, та да не се мъчат гимнастичките, които идват. И така — играе Шугурова. Винаги много съм я харесвала, предпочитах я пред всичките си съпернички. Не зная как точно да го обясня. Човек може да си има и предпочитани съпернички. Не е все едно кого си победил. Когато този някой е уважаваният от тебе човек, победата е пет пъти по-ценна и ти си сто пъти по-горд. Не, не ми казвай, че е извън нормата това съотношение. Все едно, такова си е. Понякога си победил, а ти е чоглаво. Явили се на този турнир съвсем посредствени, едва прохождащи в нашия спорт и да победиш — все едно, не можеш да се зарадваш. Но хайде сега да не говорим за това.

И така в Хавана излиза Галима, заплита лентата и получава 9,3. Сега аз ще трябва да играя и да не сбъркам. Ще видим какво ще бъде по-нататък, но явно е, че ще се случи нещо хубаво. Играя го без грешка и с едно настроение, което само провалът на съперницата може да ти донесе. И както си очаквам оценката с някакво радостно предчувствие, виждам на таблото 8,9. Не мога, не искам да повярвам. Един дълъг мрачен коридор води до залата, скривам се най-най в дъното му и избухвам в някакъв неудържим плач с една-единствена дума — защо, защо, защо? И чувам отговор на чист български, като че от самия господ направо — защото е женски спорт, субективен спорт и никой никога няма да ти каже защо. Стягай се за следващите стартове… Погледнах откъде идва този познат глас. Славчо Тепавичаров. Кога е дошъл, не съм го усетила. Това е водачът на отбора ни, човекът, който отговаря за нашия спорт от БСФС, страшен привърженик на Мария, (по-късно щеше да й стане съпруг). Благодарна му бях, че ме намери в тази бездна от отчаяние и ми даде сили да издържа докрай. Да, казвах си, прав е Тепавичаров. Това е женски спорт, няма какво да питам защо, трябва да се стегна и да играя, и да ги убедя, че са постъпили подло с това несъществуващо — настъпи лентата.

Шампионка стана Мария. Не зная кой ще ми повярва, кой не, но бях доволна. Може би защото бях страшно ядосана, че мен ме спънаха още в първите стъпки съвсем непозволено. Бях доволна, че друга българка е объркала съдийските комбинации. Разбира се, предпочитах, като не съм аз, Красимира да е, но короната пак приличаше на Мария. Пак е българка, това е най-важното. То е някакво смесено чувство — хем те е яд, хем си горд. Не мога точно да го обясня, но то и не е най-важното. Пишеха, говореха, филми снимаха за Мария и все повтаряха — България. Кой може да не си помечтае за такова нещо, кой може да не позавиди. И през мъгла от завист все пак се появява това — да, ама победихме ние. Ние от малката страна България.

На Жулиета й е лошо. Пак нейното главоболие, което е винаги на границите на припадъка. Гледам да съм по-далечко, да не ме вижда. В този момент си казвам — тя никога няма да ми прости, че не станах шампионка. Каквото и да направя, това точно тя няма да може да ми прости.

Казвам й — Жулиета твърди, че никога не е била по-доволна от тебе. Не я слушай. Това е от прекомерна гордост. Какво друго да каже, освен че точно нейната Нешка е играла, както тя, лично тя, Жулиета, е искала. Това, че съдийките не са го оценили, си е за тяхна сметка. На Жулиета й стана лошо и видях един твой колега, който злорадстваше, подиграваше се, приканваше да се чества още по-шумно и още по-шумно победата на Мария. Не зная дали го е чула, но се постара бързо да й мине, да се изправи гордо, да мине покрай всички като победителка. И си беше. Мария още играеше съчетанията, поставени от Жулиета. Побеждаваше подготвената от нея гимнастичка. Това, че в последните месеци беше отишла при друга, още не означаваше, че самата тя се е променила. Едва по-късно, в Ротердам, вече играеше гимнастичката на Мирчева. Сега това беше още жулиетина гимнастичка.

Тогава видях за първи път как двуличието си сваля маската. Сервилни довчера хора си позволяваха да я гледат отгоре, с пренебрежение. Не беше Жулиета, която ще забрави това. На някои от тези хора после им се наложи да съжаляват, но сега тя едва издържаше. Чувствах някаква огромна вина към нея, въпреки че знаех — нямам никаква вина. Вярно, играх силно. Но по-вярно е и това, че не станах шампионка. А тя го искаше. Какво мога да направя? Нищо, освен да страдам дълбоко, неизказано дълбоко. Колко мъка се беше набрала в тези дни. Струва ми се, че за първи път разбрах какво е да страдаш заради друг. В онзи момент ми се струваше, че не съм искала тази титла за себе си, а за нея. Мисля, че бях длъжна да я зарадвам и бях направила всичко, което зависи от мене. Между Варна и Хавана бях побеждавала доста на международни турнири и Жулиета вече се надяваше… И аз…

Повярвах — казваше Жулиета, — как да не повярвам. Ти си спомняш какво пишеше нашият кореспондент от Ню Йорк. Една десета част не беше видял от тази обиколка, която направихме. То беше нещо невероятно. Такава екзалтирана публика не съм виждала. Ами те стигаха до делириум тези хора. Отначало не знаехме, че освиркването е най-голямото признание. Да, точно така, не свирене, а направо освиркване. В България много често музиката на Нешка не се чува от съпровождащите аплодисменти. Тук Нешка беше като огнена нестинарка, която играе върху жарава. Американците скачаха, викаха, свиреха. И как бързо разбра момичето, че е възторг, как го усети още в първите секунди. Докато ние се окопитим тя вече хвърчи на крилете на възторга. Страшно нещо е публиката. Тогава може би за първи път повярвах, че и Нешка може да бъде шампионка. Ако играе на първенството така, както на това турне.

Когато отборът вече тръгва за Франция, домакините настояват Мария Гигова и Нешка Робева да останат още един ден, за да участват в предаването на един от най-популярните американски артисти — Джон Карсън. Хората от нашето посолство броят колко пъти ще се спомене името на България заради двете златни момичета на Шишманова. Осемнайсет пъти. Вие знаете ли какво е това за предаването на Карсън България да се спомене осемнайсет пъти!…

Организаторите изпращат прочутата треньорка и двете невероятни момичета с особени почести, с особена благодарност. Вие знаете ли, че посяхте семето на най-красивия спорт откъдето минахте? Вие знаете ли колко сме благодарни на всички ваши момичета и особено на тези двете? Изключителни!

Как да не повярвам, че ще може, когато тя наистина можеше — питаше няколко месеца след Хавана Жулиета.

Припомняше си гостуването във Франция. Играехме в работническите квартали на Париж, в работническите квартали в други градове на Франция. Такъв успех и толкова благодарят. Как да не вярвам, когато там Нешка буквално взривяваше залите!

След Франция — покана за участие в програмата на световното изложение в Осака. Всяка вечер пристигат все повече и повече хора. В залата направо не може да се диша. И за втори път се сблъскваме с такава екзалтация, каквато ни се струваше, че само в САЩ е възможна… Как да не вярвам, че Нешка ще бъде шампионка, като слушах залите. В САЩ, във Франция, в Япония. Това момиче можеше да подлуди всяка публика, до темпераментните кубинци. И ето че една мечта, с която бях заживяла, се стопи като огън. Не мога да дойда на себе си.

И въпреки всичко и Жулиета, и Нешка си страдаха тихо, поотделно, вън от залата. Сега вече тренираха на „Жеко Димитров“. Жулиета подготвяше и Красимира Филипова и от време на време казваше — каквото и да направя, както и да я променя, на Златка си е Краси, каквото и да направи Лили, моя си е Мария, а най-моя, само моя си е Нешка. Ако съм сигурна за някоя, че не може да ме предаде, е онова момиче, пълно с амбиции. Не съм виждала някоя, която толкова иска да е първа. Само първа. И как само понася загубата, като че ли нищо не е било. Тя си знае какво й е, но по нищо не личи. Откакто се е върнала от Хавана, тренира двойно повече, а често преди това ми се е струвало, че тя надхвърля предела на човешките възможности. Сега вече не зная къде са границите на възможностите на това момиче.

Работеха. Стараеха се да не гледат назад. Градяха планове за бъдещето. Без да кажат нито дума, разбира се. Всяка сама за себе си. В залата не се говори за състезания, за класиране, а само за нови постановки, нови качества, прецизно изпълнение… Не смеят дори да се зарадват на победи в международни турнири. Знаят ги тези победи. И възторга на публиката. И как с един замах се затриват двегодишни надежди. Впрочем Нешка все по-често се улавяше, че й е ясно това състезание, преди да се е състояло, и въпреки това не можеше да се откаже. Виж, след Ротердам вече няма земна сила, която да я задържи, но сега трябва да издържи. Каквото зависи от нея, да го направи, а после вече край на всичко. И все пак, въпреки всички опити да погледне трезво на нещата, надеждата не може да не си пробие път. Ами ако… Краси тренира в същата зала, при същата треньорка, която се заканва да я промени изцяло и залага много на тази промяна. Изцяло? Не! В никакъв случай, но наистина Краси разчиташе много на новите съчетания, които Жулиета й поставяше с толкова амбиция и надежда.

В друга зала Лили извайваше нова Мария. Разбира се, и Мария не можеше да бъде нова, но Лили направи една лента, която за онова време беше връх. Лили Мирчева винаги е имала най-вярно чувство за пълен синхрон между музика и движение, търсела е оригиналното, търсела е акцентите и с това навремето даде наистина много на гимнастиката. Много и като постоянен дразнител на амбициите на Жулиета. Защото каквото и да правеше тази амбициозна треньорка, не забравяше това припарващо — а какво ли е измислила сега Лили? Успокояваше се понякога, че Лили я мързи и каквото и да измисли, няма да го доведе докрай. Не, не я мързеше Лили точно когато на Жулиета най-много й се искаше. Малко мудна, неамбициозна, малко встрани от битки и бури, Лили работеше тихо, кротко, настойчиво. С някаква неподозирана настойчивост и упоритост Мария изненадваше тази, която вярваше, че като я е създала, всичко знае. Жулиета не можеше да намери покой — човек се променя, а защо това момиче не беше такова при мене, каквото е сега при Лили. И се хвърляше с нова страст да търси новото, невижданото за Нешка и Краси…

Това е времето, в което към горчивата опитност, която са поднесли на Нешка състезанията, се прибавя и съвсем ясното обяснение на Славчо Тепавичаров — на тебе ти е отредено второто място в нашия отбор още от самото начало. Няма да станеш шампионка, но трябва да тренираш упорито, да се състезаваш силно. Ще помогнеш на Мария все едно дали се обичате, или не. За България всеки медал е важен, титлата — доказателство за сила.

Бунтува ли се Нешка след този разговор? Не! За нея това е по-честното отношение. Казаното откровено, без увъртане — трябва да помогнеш. При това казано навреме, когато вече много е видяла от машината на състезанието. Нешка вече не пита къде е справедливостта. Впечатлена е от куража на Славчо да й го каже така точно, така жестоко, без смекчаващите полутонове. Пита се кой още би могъл да бъде толкова откровен? Жулиета, разбира се. Но тя нищо не казва. Работи мрачна, упорита, амбицирана, с онази амбиция, която не напуска хората като нея дори когато виждат, че корабът потъва.

Мълчи Жулиета и знае, че е точно така — второто място на Нешка й е определено от самото начало. И не друг, тя първа определи. И не друг, тя самата разработи системата за лидера — внимателно, грижливо, настойчиво. Е, и какво сега. Да се примири, да си каже, че нещата така са се наредили, че повече не може да бъде треньорка на шампионка. Мълчи Жулиета, работи, знае какво е положението и не иска да го приеме. Когато на републиканско първенство Мария играе слабо и става шампионка, вдига скандали. Не може световната шампионка да получава като подарък републиканската титла. Трябва да воюва. Трябва да я заслужи. Та залата не вижда ли, че има друга по-добра. И не чувате ли протестите… Отговарят й кротко, като на избухлив човек, който трябва да успокоят, докато мине бурята — но, Жуле, Мария има вече авторитета на световната шампионка. Утре вестниците ще пишат, че е била победена. Ти знаеш какво е… Да, това са нейните аргументи отпреди три години. Колко вода изтече оттогава, колко неща се промениха. Е, и какво, да не би да се е променила и тази истина, която Жулиета проповядваше — че трябва да се укрепва авторитетът на лидера?

Когато Мария играеше силно и побеждаваше категорично, Жулиета още повече се ядосваше и въпреки това не можеше да скрие възхищението си. Ах, какъв боец излезе от това мяу-мяу. Казвах ли ти някога, че си е от шампионска порода…

Жените се завъртат около нея. Ах, великолепна е Мария, какво ще кажеш? Очакват, разбира се, да каже нещо, за което след това дълго да си говорят — и представяте ли си, в този момент Жулиета казва… Не са познали. Жулиета се усмихва лъчезарно — чудесна!

Бодрото настроение трябваше да продължи и в тренировъчната зала. Ей, какво сте клюмнали — веднъж Мария, веднъж Нешка, друг път Красимира ще играе по-добре. Това е естествено. Вчерашният ден беше на Мария… Хайде да видим утрешният на коя ще е. Момичетата не казват, че вече са забелязали — все едно коя как ще играе, първа ще е Мария. Този въпрос не се разисква. Това е тема табу. Ясна на всички, какво да я нищят. И все пак не може да се пресуши надеждата. Не може да изчезне. През цялата планина от доказателства, през стената на логиката се процежда надеждата — отначало плахо, после избуява като… Като какво? Като цвете или като плевел? Знае ли човек?

Жулиета знае, че трябва да се изправи и да тръгне отново към мечтата си за първото място. Иначе не може да върви.

Иначе не може да работи. Отдавна вече не й стига да е направила впечатление, да се събират колежките й от цял свят и да я хвалят за оригиналните хрумвания, за интересните решения. Оригинално, интересно — добре. А победата?

На тебе ти е отредено второто място в нашия отбор — повтаря си Нешка нощем, когато си мисли, че е сама, будна в заспалия град. Нощем, когато не може да заспи от умора, от напрежение и от една мисъл, която не може да прогони — а ако все пак не е второто?…

През деня в залата няма място, няма време да се мислят такива неща. Ритъмът на „Танц със саби“ на Хачатурян е като че ли най-подходящ за дните на Нешка през това време. По-бързо, още по-бързо до пълно капване. Това е формулата — тренировка до пълно капване. Без да се щадиш, без да си признаваш умората. Ако се отпуснеш малко, идват съмненията, спомняш си за разочарованията, разкисваш се от мечти по нещо, което може би никога няма да се случи.

Дошъл баща й да я види на тренировка, разплакал се и напуснал залата, а после настоявал цяла вечер — хайде да си те взема с мене в Русе. Не мога да те оставя тука. Та може ли такава умора! Та ти нямаш въздух да дишаш, ще си разбиеш здравето. Ама това вашето е нечовешко. Хайде да си те взема в Русе…

Не знаех, че чак така изглеждаме в тренировъчната зала — смееше се след това Нешка. Едва убедих баща ми да не си ме взима в Русе, а сам да си замине. Представях си го как не може да си намери място от страх и мъка, че дъщеря му се измъчва, а за мене това са си съвсем нормални дни. Той дори не може да си представи колко по-страшни от умората са неверието и безсънието. И колко по-страшна от тях — надеждата…

Заминаха за Белмекен и ето че месец преди световното първенство пристига Нешка с невероятната новина — Жулиета ме изгони от лагера… Не може да бъде, казвам, като виждам, че може, разбира се, и момичето стои и разярено, и съсипано.

— Дойдоха някакви шефове — не разбрах кои са, и тя ме кара да си покажа новите съчетания. Казвам й, че ме боли кракът, а тя — няма да умреш. А аз пак — няма да умра, но много ме боли кракът. Тя, разбира се, знае и вижда, че глезенът ми е станал като зелка, но като е казала нещо, не може да не стане… Попита ще слиза ли някаква кола надолу. Точно една се готвеше да потегли. Да ме изчака да си събера багажа, имам пет минути. И това е… Пристига след седмица Жулиета:

— Изгоних Нешка. Можеш ли да си представиш, дошли хората и й казвам да изиграе по веднъж новите си съчетания, а тя — боли ме кракът…

— А ти нали знаеш, че щом Нешка каже, че нещо я боли, значи, че е стигнало до нетърпимост. Сама си ми казвала, че трябва да е пред припадък, за да каже, че й е лошо.

— Да, така е, но веднъж казах да играе и тя не игра и не можех да не я изгоня. Това е. А време няма. Трябва веднага да се върне. Трябва да дойде да ми се извини и да започваме работа. Има да се наваксва…

— Как така ще ти се извинява, като си виновна.

— И какво, като съм виновна! Да не искаш аз да я търся. Само това остава. Трябва да си има ред…

Ясно ми е. Жулиета очаква от мене да кажа на Нешка — иди да й се извиниш, че няма никакво време, а другояче не може да стане. Тя знае много добре, че е виновна, но такава е нейната представа за реда. Нямам намерение да правя нищо такова. Как ще я карам Нешка да ходи да се извинява. Яд ме е и нямам никакво намерение да се намесвам, въпреки че мен също започва да ме тресе тази треска — няма време ни за фасони, ни за гордости. И все пак налагам си твърдо да не се намесвам. Е, не ми се налага за дълго. Още на следващата вечер пристига Нешка, грохнала от умора и щастлива. Отишла при Жулиета, извинила се и започнали веднага тренировките. И защо не почака да те повика и тя да ти се извини? Защото тя не може. Такъв й е характерът. Ще се разболее от яд, но няма да го направи. И освен това много добре знае как стоят нещата. И двете знаем, така че кой на кого е поискал прошка, няма никакво значение.

Ясно. Аз, изглежда, си се движа по някакви други норми и това, което се е наслоило като порядък в тази зала, невинаги ми е напълно ясно. Но това няма никакво значение. И двете работят с някакъв отдавна забравен подем, доволни, че бурята се е разминала и е останало това, което най-силно ги свързва — тренировката. Да, точно тренировката. И двете обичат повече от всичко това непрекъснато раждане на новото. Защото едно съчетание непрекъснато се променя. Понякога това са съвсем малки, недоловими промени, които могат само те двете да си отбележат, но те дават друго настроение на играта, дават друг градус после в състезателната зала.

— Ти каза ли на Нешка да дойде?

— Не съм си и помислила такова нещо.

— Браво на Нешка! Видя ли колко ми е умно момичето. Ти нищо не разбираш. Точно така трябваше да постъпи, и непременно веднага. Още няколко дни и всичко щеше да пропадне. Браво на Нешка…

— Добре де, разбрах; че е браво, а какво щеше да правиш, ако не беше дошла.

— Нищо. Щях да замина за Ротердам със състезателки, с които не си говоря.

Е, наистина й е умно момичето. Само това оставаше. И без това българският отбор, който тръгваше към Шестото световно първенство, вече си беше една разбита команда. В ансамбъла — състезателките против треньорката, тя против тях. Нетърпима обстановка. В индивидуалното, от една страна, Шишманова с Робева и Филипова, от друга, Мирчева, с Гигова. Сьдийки, треньорки, разделени на лагери. Приказки, напрежение, излишни нерви. Ненужен разход на енергия, която трябва да се вложи в състезанието с една цел — българска победа. Но сега и целта и силата се разпиляват някъде с безкрайните женски разправии. Кой прав, кой не? Никой не е прав, като се е стигне дотам.

Освен треньорка на двете момичета Жулиета е и старши треньор на националния отбор, така че е най-кисела от всички. Какво пропуснах, къде ми е грешката? Никой не чуваше тези въпроси, които тя често си задаваше на себе си, въпреки че изглеждаше като човек, който никога не си е помислял, че може да сгреши. И може би, заета да изгражда пред другите легендата за непогрешимост, още повече страдаше от тази самотност в моменти, когато трябваше да потърси отговора на такива въпроси — къде сгреших?

И ето че преди да замине за Ротердам, отива с Нешка и Краимира в Петрич. При Ванга. Кураж ли търси, вяра, ли, успокоение ли? Защо води със себе си и двете момичета? Това не можах да разбера. Дойде притихнала, замислена, объркана, възбудена — всичко наведнъж. Запиши си сега каквото ми каза, после ще видим тези записки. После видяхме — Ванга беше разказала състезанието с изненадващи подробности.

Но сега, точно преди заминаването, Жулиета и двете момичета не се интересуваха от другите подробности, към които щяха да се връщат по-късно. Повтаряха това — Нешка е най-готова, но шампионка ке стане оная, другата, дето не си я довела. И една чипоноса. По този повод Краси натискаше острото си носле и питаше — ама не съм ли все пак чипоноса? Смееше се, но не й беше смешно. На нея Ванга беше казала да се пази да не изпусне дървените „бутилки“. А от ония дето са шест Русия ке победи…

Ето че заминаха с точни прогнози. Трябва ли човек толкова да си вре носа в бъдещето? И защо му е да наднича в забраненото, ако не може да го промени. Разбирам, Жулиета не е могла да не отиде, когато се е открила такава възможност и при напрежението в което живееше в тези дни. Но защо заведе Нешка и Красимира…

Последното голямо състезание на трите ни големи гимнастички. Мария издържа на невероятно трудна борба. През цялото време беше на ръба на пропастта и се измъкваше само със страхотна воля за победа. И се изкачи за трети път на мястото на шампионката. Абсолютна!

Ако не бяха бухалките, Нешка и Красмира нямаха проблеми в това състезание. Седем блестящи старта и една грешка, повторена от двете момичета, пропиля всички надежди. Още в самото начало на състезанието. В това задължително съчетание, което щеше да се играе за последен път на световно първенство. Точно в задължителното, направено така, че да могат да го изиграят всички. И най-слабите гимнастички.

Мария играе внимателно, съсредоточено, знае колко опасно е точно това съчетание, което при техните волни изглежда като детска игра. Трябва да се мине през този хлъзгав Рубикон, където те дебнат съдийките, знаещи наизуст кое след кое е. После вече ти изпускат посоките и казват — харесва ми, не ми харесва. Тук си на прицел. Световната шампионка издържа този изпит.

Излиза Красимира; играе. Нервно и изпуска бухалките точно там, където въобще не се полага да бъдат изпускани. Нищо сложно, нищо рисковано, нищо, което да затрудни. Излиза Нешка и ги изпуска точно на същото място. Буквално по същия, нелеп начин. След това двете играят силно в седем старта, но никой няма да запомни това, когато състезанието е отминало. Такива са законите на спорта. Помни се първата на Световното първенство, силната игра, другите победи си остава в паметта на публиката, носят обич, признание, но в протоколите се чете началото. Първият ред.

Един колега се обръща към нашата група със задоволство, с което и по-късно съм се срещала и никога не съм можела да разбера:

— Помнете ми думата. Само Мара е състезател. Тия двете могат да се състезават в Княжево.

„Тия двете“ се състезаваха много силно и тук, в Ротердам, и публиката не знаеше границите на възторга си, но вече беше късно за всичко, за което бяха мечтали. Състезаваха се в следващите дни, а тази вечер се бяха прибрали в стаята си и никой не се сети да види живи ли са. Не зная защо им казах как колегата е викал по трибуните, че могат да се състезават в Княжево. И видях нещо, което винаги ми е било смешно, но тогава не ми беше до смях. Надигна се Краси като лейди Макбет, вирна си носа и попита мога ли да повторя какво е казал. В Княжево ли каза? И още веднъж — в Княжево ли каза? Е, сега вече не можех да не се засмея, Нешка също. Само Краси оставаше разярена. Ще видим утре…

Какво има да видим. Както и да играем, ще си остане прав и ще си повтаря да му помнят думата, защото всичко вече приключи — казваше Нешка, но беше останала една надежда — поне медал, да не се върне без медал от последното световно първенство, на което участваше.

Бях изненадана, когато (години по-късно) я питах кое е най-силното й преживяване през тези седем състезателни години и тя ми каза — онзи момент, когато комендантът на състезанието в Ротердам ни държеше ръцете с Наташа Крашенинникова в очакване на поредния съдийски спор за моята гимнастика. Трябвало да решат на кого да се даде бронзовият медал за обръча. И когато комендантът оставил Наташа и повел Нешка към почетната стълбичка, се почувствала „страшно щастлива“.

Беше ми непонятно наистина защо след толкова години точно този момент доминира над всичко, което се е случило от Копенхаген до Ротердам. Над победите, надеждите, над това, че е била световна вицешампионка, над състезанията, в които е получавала и признание, и обич. Защо този момент, в който е разбрала, че е медалистка точно в това състезание? Казвам й — после получи още един медал. Не, той вече не беше толкова важен. Приятно ми беше, че в един момент, когато имах равни шансове с Мария, предпочетоха мене, но то не беше същото.

Колко ли трябва да се е измъчила в двата дни на това състезание, за да запомни от седемте години точно този момент!

В същата тази вечер след злополучните бухалки в съседната стая Жулиета сновеше като ранена лъвица — разярена и останала вече без сили от яд, вързала главата си с всички кърпи, шалчета, които може да намери. Казвам й:

— Ако утре не играят добре Нешка и Краси, да знаеш, че аз съм виновна. Не зная защо им го казах това, което крещеше моят колега за Княжево. Краси страшно се ядоса, Нешка повече и от нея, щом каза, че е прав.

— Не се притеснявай. Те вече приключиха състезателната си дейност. В следващите два дни могат да играят, могат и да не играят. Вече няма никакво значение.

След два дни казвам:

— Играха силно.

— Е, и какво! Нали ти казах, че вече няма никакво значение.

— Да, но добре е, че играха силно, че приключиха така последното си световно първенство.

— Все ми е едно. Всичко ми е все едно. И искам да запомниш, че оттук нататък ще се радваме на всяко бронзово медалче, до което ще стигнем. Това е краят на българските победи в този спорт.

Четири години по-късно Жулиета го повтори. Припомни ми, че вече ми го е казвала. Ето ни към края и на бронзовите медали. Все по-трудно ще ни е да стигаме и до тях. Това вече наистина е краят на края…

Жулиета дълбоко вярваше в този край, защото в Ротердам беше усетила у себе си това пълно отдръпване от всичко, което я крепеше дотогава. От ентусиазма, от амбициите, от вярата в победата. Знаеше, че вече не е треньорка. Пое следващия отбор, стараеше се да запълни празнините, да даде облик и стил на тези момичета. Поставяше нови съчетания с професионална вещина, но това вече беше съвсем друга Жулиета… Оттук нататък ще се радваме на всяко бронзово медалче — казваше Жулиета след Ротердам.

Ако някога стана треньорка в моя отбор, никога на никоя няма да й е отредено второто място. Колкото момичета имам, те ще са за първото — казваше Нешка след Ротердам…

И още в самолета по обратния път Славчо Тепавичаров приседна за няколко минути до нея, за да я попита иска ли да стане треньорка на националния отбор. Да си помисли и да дойде да му каже, когато се приберат в София.

Няма какво да мисли. За искане — иска. Нищо друго не иска повече. Но няма да може да приеме, колкото и да е щастлива, че й е предложено такова изключително нещо. Виж, ако го беше предложила Жулиета… Но не. На въпроса, знае ли другарката Шишманова, идва един съвсем неочакван отговор — не, но не се тревожи…

Как така — не, но не се тревожи! Ами какво ще стане, когато Жулиета разбере, че са й предлагали такова нещо, преди тя да знае! Нешка дори не иска да си го помисли.

Идва един период на лутане. Тогавашният ректор на ВИФ Иван Стайков я кани като асистентка във ВИФ. Печели конкурса и започва работа, но я тегли към треньорската професия. Поставя отделни съчетания на Мадлен Захариева, на Зоя Грънчарова, на някои момичета от спортната гимнастика. Започват да не й харесват. То не е само да го поставиш, трябва и да го изработиш. Жулиета й предлага момичета, отречени вече като неперспективни от другите треньорки в ЦСКА. Обявява се конкурс за ансамблови съчетания и Нешка го печели точно с тези, неперспективните в ЦСКА.

И ето че отново попада при Тепавичаров. Иска ли да поеме ансамбъла на България? Да започне с това, че ще си търси момичета в цялата страна, по всички центрове. Не може да вземе, разбира се, само тези, които Жулиета подготвя за индивидуалното състезание. Фантастично предложение. Какво има да му мисли. Сега и Жулиета не може да има нищо против. Тръгва да избира момичета. И това, и това, и това… двайсет и две! Може ли поне в началото да са двайсет и две и да си избера после от тях. Може, казва Славчо, и така се започва…

Жулиета много се гордееше, че в един момент на тежка криза, когато решила да напусне ЦСКА и попитала Нешка — идваш ли с мене, момичето казало — да, разбира се, без да попита къде отиват, какви са условията, какви са последиците от една такава промяна. Никоя друга няма да го направи, казваше Жулиета, и за никоя друга няма да го направят!

Колкото беше горда с Нешка в онзи момент, толкова беше огорчена по-късно, когато разбра, че са й предложили да стане старши треньор на националния отбор.

— Ти разбираш ли, мене ме пенсионират, без да ме предупредят, без ни най-малък намек и се опитват да ме сменят с Нешка…

— Добре де, нали е отказала.

— Да, но не дойде да ми каже.

— Как ще ти каже такова нещо. Та ти няма да можеш да й го простиш.

— Нищо. Пак трябваше да дойде да ми каже…

Това, че по-късно Жулиета стана председателка на федерацията, не смекчи удара. Да вземат да кажат на Нешка, не на нея, че вече не я виждат като треньорка! Председателка — това е добре, но не трябваше ли тя самата да ги реши тези въпроси. Всъщност, докато беше жива Жулиета, никоя не стана старши треньорка на националния отбор. Имаше треньорки.

Нешка не прие предложението да замести Жулиета, щом не е дошло от самата нея. Прие да отиде във ВИФ. Предричаха й блестяща научна кариера, но това въобще не я интересуваше. И тогава, и по-късно, и винаги е твърдяла, че да започне някой научна работа в институт като ВИФ, без да е минал през треньорската работа, без да се е сблъскал с истинските проблеми, които възникват в залата, е несериозна работа. Преливане от пусто в празно. Преписване на вече написано. Не, не е за нея.

Затова така се зарадва на възможността да работи с ансамбъл. В началото като че ли никой не обърна достатъчно внимание на това, което става в зала „София“, където Нешка се беше затворила с двайсет и две момичета. Така специалистките пропуснаха един много съществен момент. Въвеждаше се нещо съвсем ново в работата на българския ансамбъл. Такава прецизна работа за уеднаквяване на техниката! Всяка от старите майсторки на ансамблите би го обявила за губене на време. Работеше се по план, непознат в този му вид дотогава в залата за художествена гимнастика. Планове, разбира се, имаха всички, но то въобще не можеше да се сравни с това, което въвеждаше младата треньорка. Тогава така се работеше само в залата на Иван Абаджиев. Двайсет и две момичета се състезаваха за мястото си в българската шесторка при съвършено ясни условия. Това също не беше познато — да се съберат в една зала и да доказват предимствата си. Нечувано, невиждано и крайно резултатно. Това щеше да се установи много по-късно.

В онзи период специалистките недоумяваха, че Нешка е довела момичета и от Варна. Цяла група. Какво иска да каже? Защо от Варна? Питаха и забравяха. Сериозна тревога будеше състоянието на българската тройка. Цялото внимание беше погълнато от това, как да се преодолее този огромен вакуум между ярки, силни гимнастички и тези, които идваха след тях. Сравнение не можеше да става между ротердамския отбор и тези, които сега се готвеха за Мадрид. Журналисти, които довчера се възхищаваха от Жулиета, започнаха да задават и този въпрос — защо е допуснала такъв вакуум…

Може би още дълго нямаше да забелязват какво прави Нешка, ако не беше отделила едно момиче от тези двайсет и две и не беше започнала да го подготвя за индивидуалните състезания. Валя Ганева все повече привличаше вниманието.

— Нешка е направила невероятен ансамбъл…

— Как ще направи ансамбъл, когато никога не се е интересувала от играта на шесторките. Едва ли някога е спряла да ги погледа, както си беше погълната от нейните предстартови трески…

— Нищо. Ансамбълът й е нещо, което не е правено досега. Оригинално, силно…

Тези спорове се водят все някъде около Жулиета, която се прави, че нищо не чува. И все пак преди новата 1975 година специалистките трябва да се съберат и да си кажат тежката дума. Залата е пълна с любопитни. И тези, които ще трябва да одобрят или отхвърлят композицията, защото това е вече за световното първенство в Мадрид, и тези, които нямат право на глас — всички, които имат отношение към художествената гимнастика, са тук. И всички виждат изведнъж една нова Нешка. Уверена, бойка. Творец, който знае силата си. Още при първото изиграване е ясно — такава композиция наистина не сме имали. И такова изпълнение. Може ли още веднъж — питат специалистките. Може. А още веднъж? Може.

Всички очакват какво ще каже Жулиета. И тя казва, че композицията й харесва. Има някои дребни забележки, но наистина това, което е направила Нешка, е интересно и наистина друго виждане на ансамбъла. Сега вече бентът се отприщва. Жените отрупват Нешка с похвали — чудесно, великолепно, цялата настръхнах, такова нещо не съм виждала, ще предизвика фурор… Идват една след друга, окуражават я, радват й се. Да, в този момент наистина й се радват. Тези жени и когато най-много завиждат, могат да оценят действително хубавото.

Нешка посреща щастлива, окуражена 1976 година. Пълна е с надежди. Най-сетне единодушно призната. И веднага след празниците в началото на годината прави пълна промяна. Съвършено нова композиция. В момента, в който всички я бяха одобрили единодушно, тя вече виждаше изненадата от новото след няколко месеца…

Нещо започва да се пропуква, но отначало не му обръщам внимание.

— И ще ме прави за смях пред целия спортен свят. Можеш ли да си представиш — да отиде при Иван Абаджиев! Трябвало да се учи от големите треньори. Искала да види как работи треньорът на щангистите! Ти чувала ли си нещо по-шантаво — къде е художествената гимнастика, къде са щангистите. Като иска да се учи, защо не е от мене? Всичко била видяла. Как не! Видяла го е като състезателка, но като треньорка… Не, ти представяш ли си какво ми е. Най-малко сто души вече ме питат какво ще научи Нешка от Абаджиев…

Разбира се, че най-малко сто души ще питат. Как няма да питат. Как ще си спестят това удоволствие да видят киселата физиономия на Жулиета. Напразно се опитвам да й припомня, че и тя е искала да види как работят Райко Петров, Димитър Митев, Грую Юруков…

— Ама не разбираш ли, че това е съвсем друго. Аз да не би да съм имала треньорка, каквато тя имаше…

Как няма да е друго! Винаги, когато тебе те боли, е друго. Когато другия го боли, можеш и да не забележиш…

Нешка също е много възмутена — искали ме на треньорска работа в Канада! Условията били изключително добри. И това го казва не друг, а Жулиета. Да не би да съм забравила как се ядосваше, като я навиваха да отиде в САЩ. Да не би да не зная как обясняваше, че големият треньор не може да бъде голям далече от родината си. Да не би да не си спомням как питаше — а кой ще ми даде това задоволство, което изпитвам, че съм накарала да притихне всяка зала, като се спомене, че ще играе българка! Е, нали ще се отказва от треньорството, защо бърза да ми предложи чудесните условия в Канада?

Слушах ги и все си мислех — летен облак. Ще духне топъл вятър, ще го издуха. До буря няма да се стигне…

И може би всичко щеше да се размине, ако Нешка си подготвяше само ансамбъла. Но Жулиета изграждаше вече нов лидер на отбора — дъщеря си Кристина, а Нешкината Валя напредваше застрашително и оспорваше първото място на Кристина. И защо го прави? Защо не си гледа отбора? Само да ме ядоса, нали? Не, не беше само да я ядоса. На Нешка просто не й достигаше работата с ансамбъла. Това вече даже на Жулиета не й беше ясно. И на никого по-късно не можеше да стане ясно. На Нешка все не й достига работата и все с още нещо се захваща…

На Седмото световно първенство в Мадрид не участвахме нито ние, нито другите социалистически страни. Протест срещу зверствата на Франковия режим.

Много тежко се преболедува пропуснато състезание, след като до последния момент са се трупали страхове, надежди, напрегнати дни, безсънни нощи. И ако довчера съмненията са взимали връх, сега, когато състезанието вече е отминало, няма никакво съмнение — умряха титли, медали, победи! Съвсем сигурно щяхме да ги имаме!… Сигурно и в другите отбори си повтарят това, което треньорки и състезателки разискват, когато разбират, че Кармен Ришар е новата световна шампионка. Трудно си я спомнят. Беше на „Студентска трибуна“ през май в София, едно дребно момиче. Имаше интересно съчетание с лента — едни змейки на два сантиметра от земята. Да, смътно си спомнят, изваждат протоколите. Не, в София не можа да вземе медал. А сега — абсолютна световна… Като си помисли човек…

През пролетта на 1976 година нашият отбор е поканен в Португалия. Всъщност пролет е там. Ние тръгваме в зима и с изненада установяваме, че пак е зима, когато след седмица се връщаме. Така ослепително беше слънцето в Лисабон, така се радвахме на градините с узрели портокали, такава приказка беше това пътуване. Късахме портокали от градините, ходехме по тесни улички в малки ресторантчета, където ни казваха, че чужденци не влизат, а само приятели, които могат да разберат атмосферата, слушахме тяхното фадо, превеждаха ни тъжните си песни и казваха колко си приличат съдбите на Португалия и на България. И те били под робство. Двеста години владение на Испания. Искали всичко да знаят за нашата страна, искали и тяхната революция да победи, и техните деца да спортуват като българските, и някъде някога така да приветстват Португалия, както сега в Лисабон, в Порто, в Айова пощурели от възторг по играта на българките. Бяхме на гости на Португалската комунистическа партия и работниците във всеки град, в който пристигнехме, бяха много горди. Взимаха непрекъснато мерки срещу провокации. Залите се пълнеха и препълваха. Публиката стигаше до самия килим. Провокации нямаше. Само в Порто се опитаха, преди да започне спектакълът, но бързо притихнаха.

Домакините настояваха програмата да започва и да завършва с ансамбъла. Обясняваха, че така е най-добре. Да се прикове вниманието и да е най-силно последното впечатление. За първи път един ансамбъл засенчваше индивидуалните изпълнения. Залите наистина пощуряваха по тази шесторка — жива, темпераментна, с толкова оригинална композиция. Не е Жулиета човекът, който няма да чуе точно какво казват залите. През целия си живот точно тази музика е слушала с най-голямо вълнение.

Пътуваме из слънчева Португалия. Домакините се чудят с какво да ни зарадват. Водят ни в Кабо ди рока. Някога са смятали, че това е краят на света. После разбрали, че е просто най-западната част на Европа. Дават ни документ, че сме били накрая на света. И без документ няма да забравим настръхналия океан, назъбените скали. Наистина като края на света. Иска ли още нещо да види героинята… Вниманието към Жулиета е голямо. Бяха разбрали, че е герой на социалистическия труд, радваха се, че има такова звание и непрекъснато така я представяха — това е героинята Жулиета… Минаваме покрай казино, в което богатите от цял свят пилеят милиони. Може ли да надникне? Може. Всичко може.

Жулиета се старае да бъде весела. Може. И това може. Но не е весела. Нещо обърква нощите. Много е хубав този ансамбъл на Нешка. И кога го смени, и кога го изработи? И как само го посрещат тези хора, които за пръв път виждат художествена гимнастика.

Знае ли Нешка какво става в душата на Жулиета? Все на другия край сяда. По-далече, да не е пред очите й. И все нещо на масата на ансамбъла се спори. Разправят се за килограмите. Започваше жестоката килограмова война. Още оттука. От първия отбор, който пое младата треньорка. Някоя не бива да обядва, друга няма да вечеря, някоя — през целия ден ни хапка…

— Не ти ли се струва, че прекалява — пита Жулиета. — Няма да й издържат нервите. Ще трябва да се откаже от подготовката на ансамбъла. Ще обявим конкурс. Ще участват всички центрове. Ще се видят идеите на повече треньорки…

— Но как? Защо? Та виждаш какъв успех има първият ансамбъл, който подготви Нешка. И никога не беше играла в ансамбъл, и никога не беше се интересувала, а се справи. Сигурно следващите композиции, следващите състави ще бъдат още по-добри. Точно сте намерили треньорка, каквато ви трябва, и ще се отказвате…

— Няма да й издържат нервите…

Интересно, и години след това, когато искат да я спънат, да я върнат, да я отстранят, все с тази грижа тръгват — няма да й издържат нервите. Това е много работа, много главоболия…

Нашата малка група се движи обградена с обич и възторг, погълната от този нов свят, където само преди две години е била потушена революцията, но не и надеждата.

Нешкиният ансамбъл се появи после и в Австрия, където се събраха всички най-силни в гимнастиката — и неявилите се В Мадрид, и победилите там. И двата пъти получи най-висока оценка за композиция.

На националното треньорско съвещание Жулиета предложи своята концепция за децентрализирана подготовка на ансамблите, приета със задоволство. Нешка изложи своите възражения доста аргументирано, но остана съвсем самотна, безпомощна, отчаяна пред това съвсем неочаквано фиаско. Нищо не струваха възторгът на специалистките, признанието на публиката, изграденото и като ансамбъл, и като система на подготовка в продължение на две години. Нищо не струваше високата оценка, която ансамбълът получи и от международните съдийки на турнира в Австрия. Нешка оставаше без работа, но не това беше най-голямата беда. Такава треньорка вече не можеше да бъде без работа.

Можеше да отиде на другия край на света. Но Нешка не искаше да чуе колко изгодни са условията. Беше щастлива, че я поканиха в „Левски-Спартак“. Йосиф Ашер, председателят на секцията на „синьо-белите“, не можеше да пропусне такъв рядък шанс.

Каква ти чужбина! Тук една от най-добрите детски треньорки — Златка Бончева, й предлагаше да избере което иска от децата й. Колкото иска.

Илиана Раева, Лили Игнатова, Анелия Раленкова, Тереза Карнич, Росица Младенова, Камелия Игнатова, Галя Рангелова. Седем момичета. Шест от тях станаха европейски, световни шампионки. Три в индивидуалното и три в ансамбъла. Карнич сигурно ще стане една от най-добрите ни треньорки. После други, вече не от групата на Бончева, попаднали при голямата треньорка, станаха шампионки. Такъв висок процент! Още в Мюнхен журналистите питаха Нешка — вярно ли е, че всяко момиче, с което се заемете, може да стане шампионка? Не е вярно, казваше Нешка, трябва и самото момиче да го пожелае много силно. Но пък почти не е имало някоя до нея, която да не си го е пожелавала…

Това щеше да се разбере много по-късно. През 1976 година Нешка се зае с подготовката на седем деца, които едва прохождаха в гимнастиката. Бяха още в сферата на еднаквостта. Една направи нещо и всички след нея. Повече ансамбълче, отколкото индивидуални състезателки. Гледаха на Валентина Ганева като на същество от извънземна цивилизация. До тях, на две крачки от тях, се готви състезателка, която ще участва в световното първенство в Базел! Не можеха дори да си представят, че в навечерието на това първенство щеше да избухне луд спор — Светла Колчевска или Илиана Раева да замине като титулярка в Базел. И след като по-голямата част от специалистките предпочетоха Илиана Раева, Жулиета каза — ясно, заминава Колчевска! И напусна залата, за да покаже, че въпросът е окончателно решен.

Защо Нешка не настоя да се приеме думата на мнозинството? Не, не само затова, че го приемаше кротко Жулиетиното крайно решение. Бяха ги попитали, бяха казали, щом тя не иска… Не, Нешка тогава не се интересува нито от мнението на мнозинството, нито от категоричността на Жулиета. Знае, че току-що започналата своите четиринайсет години Илиана още не е готова за световно първенство. Приятно й е, че е изпреварила в едно такова разискване Колчевска, но не за победи над нея готви тя своята Илиана…

В началото тренира с Валя и с новия си детски отбор при закрити врати. Не, не за да изостри любопитството. Нешка не нажежава до червено женското любопитство, защото й е приятно да види колежките си припаднали от нетърпение. Не я интересува какво говорят, какво се носи в атмосферата наоколо. Затворила се е, защото не иска никой да й пречи, не иска да чува възгласи на недоверие, учудване. Въобще не иска нищо да я разсейва. Прекроява бързо този отбор на малките. Търси да изтъкне на всяка „цаца“ това, което най-много й подхожда. Търси характера, специфичния талант. В залата е страшно оживено и весело, бързат, надпреварват се малките. За първи път тази Валя, толкова жестоко подлагана на изолация и бойкот, вижда какво е да се работи в атмосфера на обич. Трябва ли Нешка да е щастлива в този период? Разбира се. И е щастлива. В дневника й от онова време все се среща по някое такова изречение — ще се боря! Няма да се предам! Уморена съм! Какво са виновни тези деца, че ми се паднаха на мен. Няма ли да ме намразят, че толкова много, толкова жестоко ги режат по състезанията заради мене? Илиана на девето място, Анелия на дванайсето… Не издържам… Ще се боря… Ще се откажа… Само малко да си стъпят на краката децата и Валя и ще й ги предам. Ще им помагам…

На първото състезание, на което се появяват (едно градско първенство), нито една от специалистките не й каза и една дума. Всички отиват да питат Златка, как е могла да направи такава глупост — да си даде децата на Нешка. На второто състезание (вече републиканско), само две седмици след градското, отборът на „Левски-Спартак“ вече побеждава. И се вижда новата оригинална гимнастика. И се усеща и изненадата, и възхищението, но пак никой не идва да каже нещо на Нешка. Като че тази нова гимнастика изобщо не я свързват с младата треньорка. А след това вече се вижда, че много добре я свързват и започват огорченията, които водят до тези лаконични отривисти бележки в дневника — ще се боря… ще се откажа… уморена съм…

Не издържам — пише Нешка през април 1976 година. Сега не може да си спомни какво точно не е издържала тогава. Ако знаеше какво ще й дойде до главата в следващите години…

Жулиета не знае, че по това време Нешка е открила нещо, на което сама дълго не може да повярва. Грешка в методиката. Те през цялото време са тренирали така: едно съчетание се разчленява на четвъртинки, на половинки. След това дълго-дълго се отработват четвъртинките, после половинките и най-накрая се сглобяват. И при това сглобяване идват кризите. При тях минаваха по-бързо, но при Валя тя е увеличила натоварванията, обема на работата и когато се стигне до това да се играе цяло съчетание, Валя обезумява от напрежение и нерви, греши. Нешка се ядосва и това усложнява още повече работата. Идеално изпълняваните довчера четвъртинки се пропиляват. Все едно, че нищо не са учили. Грешка до грешка. Нешка с изненада установява, че пулсът при изпълнението на целите съчетания се покачва толкова, колкото и при четвъртинките. Тогава какъв е смисълът на тази криза. Опитва при малките още след постановката да свикнат направо да играят целите съчетания. Върви чудесно. Без проблеми. Опитва да разбие и навика, трупан през годините с Валя — резултатът също е добър. И не смее на никого да каже това. Жулиета няма да може да го понесе. Тя вече е изградила своя теория, на която много държи.

И ако конфликт по отношение на различната методика не избухва, то във всичко друго — конфликт до конфликт. Нешка става все по-опасна съперница. Все по-силна.

Спомням си на един лагер в Кюстендил, където се беше събрало „цялото кралско войнство“, Кристина тръгна да ме изпраща, когато вече бях видяла достатъчно от тренировките…

— Само майка ми и Нешка са треньорки, но не искам да тренирам при никоя от тях. Тук направо си губя времето. Ни така, ни така. Ако може без тренировки, така направо на състезанието…

— Не може.

— Жалко, че не може, но предпочитам сама да се подготвям… При майка ми все пак може да се диша, при Нешка — вече не. Не съм свикнала на такъв режим, на такова темпо. Може би тези малките, дето ги е събрала, ще бъдат съвсем различни гимнастички. Ако навремето имаше някой така да ме подхване…

Вярно е, никой не беше се занимавал системно с Кристина и сега тя наистина не можеше да издържи на режима на двете, които признаваше за треньорки. Питам Кристина — защо тогава ги дразниш, защо им викаш роботчетата на Робева… Защото ме е яд. Защото много бързо напредват и никой не може да им издържи на темпото.

Писах всичко това, разбира се, много по-меко, много по-нежно. И започнаха едни протести. Как така, какво иска да каже с това — „цялото кралско войнство“! Че не струваме колкото една Нешка ли? Боже опази, такава фраза не можех да си позволя. Подразбирало се. Жулиета мълчи. Други правят пътека до редакцията.

Всъщност Жулиета няма какво да противопостави освен Кристина и страшната си воля, която може да е и добра, и зла.

Опитвам се да й напомня, че само Нешка си е нейна. И сега, когато тя вече е председателка, а нейното момиче треньорка, е добре лично тя да си даде благословията. Нещо като продължителка на твоето дело. Коронясай я, направи я старши треньор. Двете ще работите по-силно, отколкото това твое „кралско войнство“, което се е оплело и не знае кое накъде да разплете. Не ти трябва такъв страшен антураж. Не ти трябват толкова възхитени от тебе млади треньорки. Дай път на тази, която може като тебе…

— Да, вече казват — и повече от мене. Кога стана треньорка, кога стана по-голяма от Жулиета. В залата за спортна гимнастика вече друга тема май си нямат…

Вярно е, в залата за спортна гимнастика Станка Павлова прокламира шумно и дръзко, че по-голяма треньорка в българския спорт от Нешка Робева няма. Признание и уважение засвидетелстват и двамата всепризнати: Никола Николов — треньорът на Стоян Делчев, и Стефан Стаматов — треньор на Андрей Керанов.

Отивали дори да й наблюдават тренировките! Можеш ли да си представиш? Точно тези от спортната гимнастика, които винаги са гледали на нашия спорт отгоре, с пренебрежение.

Не разбирам само в какво е виновна Нешка за този интерес към нея. Жулиета пък е изненадана от друго:

— Едно не мога да разбера — как можа да предпочетеш една Нешка пред мене!

Наистина не е за разбиране. Жулиета е много повече за мене в онзи период. Нешка е едно от нейните момичета. Вярно, предпочитала съм го пред другите, и кума му станах, и го обичам, но къде може да се сравни с Жулиета. Дума да не става. Опитвам се да й обясня, че е въпрос на принцип. Че едно от нещата, които не мога да търпя в този живот, е властта на властимащите да смачкат човека. А всичко, което тя прави, ми е непонятно. Не й подхожда ни на мащабите, ни на всичко, което съм обичала у нея. Не мога да разбера как така е готова да прегази най-нейната си Нешка. Вярно, по-нейна си е Кристина, но ако сама обяви за продължителка на твоето дело Нешка, и Кристина ще е по-спокойна, и интригите ще секнат, и ще стане много по-силна.

Мълчи, все едно че нищо не е чула, и настоява на своето — не, ти ми кажи как можеш да предпочетеш някаква си Нешка пред мене. И за да ми докаже колко е „някаква си“, започва да се подиграва с монашеските дрехи и монашеския й вид, с това вечно мърморене тази да не хапне нещо, друга да не хапне друго — не обичала дебели гимнастички!…

Десет години по-късно един италиански журналист писа, че Нешка приличала на монахиня с блестящо бели дрехи и блестящо бели чорапи и била „ке бела Нешка Робева“, на което Нешка се смееше — ке жълта с белите си дрехи… Излиза, че е толкова хубава тъкмо защото му заприличала на монахиня. Знае ли човек, кое как изглежда. Всичко зависи откъде ще го гледаш.

Не зная защо тогава трябваше да се възмутя точно от монашеския вид на момичето. И що за отговор беше това, когато казвах на Жулиета кое според мене е най-доброто и за двете, и за гимнастиката, и за всички.

Тя не искаше да ме чуе. Аз вече не исках да говоря. Тя не искаше да ми признае правото да не говоря — не, ти не можеш да ме оставиш точно когато ми е най-трудно! Предизвикваше ме с единственото, на което не можех да не отговоря. Когато й е било трудно, съм била до нея. Сега е председателка, с власт, а тя особено обича властта, какво толкова й е трудно. Да прави каквото ще…

Млъквам. А аз като млъкна, то е съвсем. Нито дума повече. Не споря. Няма смисъл. Никой не мръдва ни на косъм в другата посока. Жулиета казва — нямаш право да мълчиш. Имам си всички права. Хванал ме е големият инат, който продължава няколко месеца.

Една сутрин се обажда Нешка.

— Знаеш ли къде е заминала Жулиета — за Варшава или за Созопол?

— Не зная и не искам да зная. Не ме интересува.

— Не, чакай, ако е заминала за Варшава, е станала самолетна катастрофа. Не ти ли е казвала, че отива в Созопол? Припомни си.

Нешка е объркана, настръхнала, казва „идвам“ и затваря телефона. Сега и аз усещам някаква надигаща се паника и един тъпо повтарян въпрос — защо да не е в Созопол? И едно смразяващо нежелание да звънна, да попитам някъде. Не искам никой да ми казва — в самолета за Варшава беше! Пристига Нешка и разбирам, че и тя не може повече на никого да звъни, повече никого да пита. Мълчим. Мисля си — само да е жива! Отивам веднага и така хубаво ще се скараме, и така хубаво ще се сдобрим, и така ще си кажем — стига глупости! Ама наистина какви са тези безсмислици… Всички недоразумения са някаква невъзможна безсмислица. Не може на нас да ни се е случило. Това трябва да се изясни. Какво ще прави във Варшава? В Созопол е, разбира се. Тя си е луда по Черно море. Как ще ходи в Полша, когато може да бъде няколко дни в Созопол… Много по-късно разбирам, че в същата посока са се движели и Нешкините мисли. Сега мълчим и двете и чакаме да звънне телефонът. И той започва да звъни. Непрекъснато. И става все по-страшно. Все по-ужасно…

Ако е жива, тръгвам веднага! Разбира се, след тази тревога. Иначе и наум не ми идва. Колко глупави, нищожни, излишни изглеждат всички спорове пред лицето на смъртта. И от това не ставаме по-умни. Смиряваме се за месец-два и после забравяме всичко. Като че никога не е идвал този период на мрачно, отчаяно поумняване.

Дали пък тези, които отричаха Нешка, сега след смъртта на Жулиета няма да се смирят, да разберат, че друго нямаме, че като си е отишла едната голяма, трябва да се помогне на другата, която ще продължи делото й. Не, надигаше се една вълна, още по-ожесточено, още по-настървено. Развихряше се посредствеността. Отмъщаваше си!

И колкото и странно да е, сега се чувствах по-самотна в защита на Нешкината гимнастика. Каквото и да е, колкото и да е ядосана, Жулиета не можеше да отрече суперпостижението. Може да се опита да му попречи, но появило ли се е на бял свят, не може да каже, че не е.

Сега в дневника на Нешка намирам страници, посветени на момент, който не си спомням. Подготвяла се да поставя съчетание с лента по „Танц със саби“ на Валя, а Жулиета научила и веднага започнала да поставя по същата музика съчетание на Кристина.

И дори Маргарита ме посъветва да се откажа. Нямало да ми разрешат — пише с възмущение Нешка. — Няма да се откажа! Ще го направя по-хубаво от Жулиета и тя ще го признае! Валя ще играе по „Танц със саби“…

Не си спомням. И сега, ако се повтори този момент, пак ще я посъветвам да се откаже. Но нейната увереност, че ще го направи толкова по-хубаво от Жулиета, че тя ще го признае, е много показателна. Не съм можела да си представя, че има толкова смели странички от онова време, а и не знаех, че е толкова силна вярата й в справедливостта на Жулиета в крайна сметка. По-късно трябваше да се сблъскваме с много по-опасни противници, които спокойно казваха на бялото черно и на черното — розово…

Повече от година дневникът на Нешка е прекъснат. Подновява го на годишнината от смъртта на Жулиета. Ако човек не се вглежда в датите, няма да забележи прекъсванията. Все същите проблеми, все същите борби, само че сега са на много по-ниско равнище. Посредствеността се обединява без страх, че все пак Жулиета може да протегне в някой момент ръка и да каже — я стига! На какво прилича всичко това. Що за ниски страсти са се развихрили. Трябва да има ред. Не може бездарното да удуши талантливото…

На Нешкините момичета вече противопоставят не само Кристина и Светла, но и Катя Кабаданова и Даниела Велчева. Бях ги забравила. Прочетох имената им в дневника и се опитвам да си ги спомня. Хубави момичета. И какво от това? Да, наистина съвсем съм забравила, че имаше такъв период, в който Нешка се чувстваше застрашена от всички посоки, когато едно мощно обединение на треньорки и съдийки я довеждаше на всяко състезание до кризи.

Ни дума за Първото европейско първенство в Мадрид през 1978 година. В последния момент, в навечерието на състезанието, федерацията решава, че вместо Валентина Ганева, която си беше завоювала правото да участва, ще замине Кристина Гюрова, защото повече се мобилизирала на състезание.

По-късно Валя казваше, че никога няма да си прости, че се е съгласила да дойде на това състезание. През цялото време се надявала, че Кристина ще се откаже и ще й кажат — обличай трикото, Валя, ти ще играеш. Когато започна състезанието и разбрах колко напразни са били надеждите ми, рухнах. Мисля, че никога след това вече не можах да се възстановя напълно. Никога не можах да играя както преди.

Илиана Раева — шеста, Кристина Гюрова — седма и с два бронзови медала от шампионата. Нешка — жълта-зелена от обида. Хубаво игра момичето й, силно беше, нова гимнастика показа, не беше за шесто място. Публиката бързо я отдели и я посрещаше и изпращаше с овации. Съдийките не искаха да я забележат. Дали нейните гимнастички няма да повторят съдбата на треньорката си — любимки на публиката и непризнати от Темида? Напразни страхове, но може ли да знае човек, какво ще стане в бъдещето.

Прибираме се в хотела и във фоайето ни чака едно момче от Австралия. Иска да ни каже, че не е виждало нищо по-хубаво от Илиана Раева, че това било съвсем друг спорт, който тя показвала — с много вкус и много стил. И изобщо по-хубаво момиче няма и не може да има. Може ли да го каже лично на Раева? Илиана се усмихва и момчето се обърква. Така, застанала до другите от отбора, тя е толкова хубава, колкото и всички останали. Какво е направила магията на играта!

Прибираме се в София и се срещаме с една нова форма на озлоблението. Манол Манолов, началник на гимнастиката в ЦСКА, тръгва с една своя „реч“ на треньорското съвещание, на конференцията на секцията в дружеството си, на пленума на федерацията. Ще продължава ли Нешка Робева да твърди, че нейната методика на работа е правилна и няма ли кой да потърси сметка на Маргарита Рангелова какво пише. Очаквало се Раева да блесне изведнъж като Комънечи, а не блеснала, ами шесто място. И как съм си разрешавала да пиша за примадонските номера на Кристина, като ето на, донесла два бронзови медала. Бурни аплодисменти. И тъкмо защото му харесаха аплодисментите, Манол започна да си повтаря изказването. И пак аплодисменти. Нестихващи, както се казва.

Нешка няма намерение да се отказва от методиката си, аз не се отказвам ни от дума от написаното. Според мене Илиана си блесна и публиката го разбра. Сигурно и съдийките са го разбрали. Защо не са го признали, ми е ясно, но изпълнението на топка на Илиана Раева по „Лунната соната“ беше връх и предупреждение, че идва нова гимнастика. Разбира се, какво мисля аз, си е моя работа. Щом не е отразено в протоколите, не мога да го докажа и затова слушам как Манол все повече се разпалва и благодарните жени, които биха искали да кажат нещо такова, но не им стига куражът, му ръкопляскат. Толкова. Ще трябва да се изтърпят и нападките, и бурният възторг, който предизвикват, и в бъдещето да се доказва кое е връх, кое не.

Какво друго й остава на Нешка освен да се утеши с познатата формула — ще видят те! Ще видят коя е Комънечи и коя е само шеста, и коя е прехвалената Илиана на прехвалената Нешка…

По-късно една млада треньорка — Ирина Илиева, се опитва да ми обясни настроението на колежките си и своето. Добре де, вие сте на страната на Нешка, правите всичко възможно да я защитите, да я подкрепите. Разбирам ви, но защо не разберете и нас. Какви са нашите шансове в тази професия, когато тя е решила да се движи с такива темпове. Тройката отсега е нейна. Това са последни опити да се вкара някое друго момиче, преди да е станала недосегаема. Ще мине време, ще вземе и ансамбъла. А ние? Аз имам надеждата, че имам талант за треньорска работа. За какво ще ми послужи този талант? Не мога да я изпреваря. Не съм по-силна от нея. Но има нещо и в мене. За какво ще ми е, щом е ясно, че тройката, че шесторката ще бъдат все Нешкини момичета.

Защо не се опитате да разберете и нас, казва Ирина. Опитвам се. Мисля, че ги разбирам и въпреки това не разбирам ожесточението, с което искат да спънат Нешка, да й пречат. Надяват ли се наистина, че ще успеят, че ще я накарат да се откаже, че ще се умори и предаде. И после, ако все пак успеят, дават ли си сметка, какво означава това, за техния спорт.

То е въпрос на съществуване, казва Ирина. Добре, ако я нямаше Нешка, те щяха да се борят помежду си, за да вкарат в тройката, в шестицата свои гимнастички. Това е наистина шанс да имаш реална цел, да я гониш. Но Нешка я има. Какво могат да направят. Колкото и да й пречат, тя ще върви нагоре с нейните си темпове и само тя може да върне българската слава в този спорт. Това им е абсолютно ясно. За какво са им шансовете, ако ще изпращаме на европейски и световни първенства посредствени гимнастички. Не виждат ли, че в Мадрид Нешка им показва момиче като Илиана и стига едва до шесто място, защото СССР имат Галима Шугурова и Ирина Дерюгина. Домакините са се постарали тяхната Сузана Мендисабъл да вземе също медал. Към медала са се устремили и чехословашката прима Даниела Бошанска и бившата световна шампионка Кармен Ришар, които си поделят четвърто-пето място. Къде да застане Илиана? Къде по-напред, като е такава борба вече за престиж на школи. България имаше три пъти абсолютната световна шампионка. Трудно се преглъща. Сега вече я няма и Шишманова, която придаваше все пак друга стойност на българските претенции…

Защо не им е ясно на тези жени, че им трябва само Нешка с нейна си силна тройка, без противопоставяне, за да се пробие отново към върха. Защо не им е ясно, че трябва да й помагат с всички сили, не да й пречат. Ясно им е. Но къде може да се сравнява разумът с чувствата… Бюрото на федерацията обявява регламента за определяне на тройката, която ще ни представя на световното първенство в Лондон. Осем контролни състезания ще решат състава. Справедливо на пръв поглед, няма къде да се атакува един такъв регламент. Само че треньорките от спортната гимнастика предупреждават — осем, това е прекалено много. Ние и с три се скапваме. Нашите гимнастици се изчерпват в контролните, успокояват се, че са попаднали в отбора и на световното първенство не може да ги познаеш, играят вяло, колкото да отбият номера.

Нешка не се безпокои, че нейните гимнастички ще се успокоят, като попаднат вече в отбора. Не в това е бедата. Страхува се от обстановката на тези контролни състезания, от съдийски пристрастия, които наистина могат да изведат от равновесие момичетата. Нея поне я изваждат. Всяко контролно е предшествано от болки в стомаха, някакво ненормално кръвно налягане, за което не знае ниско ли е или високо, от подкосяване на краката и завършва с криза, при която се чувства напълно изчерпана. Като се погледнат протоколите, няма никакво основание за тревога. Няма нито едно контролно състезание, на което Светла, Кристина или която и да с друга от друг отбор да е изпреварила Валя, Илиана, Анелия, Лили… Общият сбор от оценките също дава категорична преднина на нейните момичета. Тогава защо? Заради непрекъснатото толериране на състезателките, които не са от нейния отбор. Достатъчно е да не изпускат уредите, за да хвърчат оценките нагоре. Да, но те изпускат. Непрекъснато грешат. Явно не са подготвени добре. А освен това Нешка открива нещо съвършено ново за нея — не всеки издържа и на толериране. Някога е смятала, че ако знаеш, че те подкрепят, играеш по-спокойно, по-уверено. Ако се чувстваш като подгонен звяр, започваш съвсем естествено да трепериш. Само че сега нейните момичета се стягат и играят все по-уверено, все по-силно, въпреки че виждат каква е обстановката на тези контролни състезания, докато съперничките им все повече грешат. Това наблюдение идва по-късно едва когато всичко е завършило, като обобщение. Сега за всяко контролно — треперене.

Ето какво е записвала в дневника си по онова време:

19. III. 1979 г. Болна съм. С температура. Детето също. А трябва да се вдигна и да отида на това контролно. Какво ме кара да се подчиня на тази недостойна игра. Амбиция? Не. Стремеж към слава? Не. Мисля, че е отговорността пред децата. Няма да издържат без мене на тази обстановка. А моето дете?

18. IV. 1979 г. Всичко мина. Толкова нерви, толкова напрежение, толкова долни страсти се развихриха срещу мене. Казват, че човек, който се страхува, издава някаква особена миризма, която кучетата усещат и го нападат. Изглежда, и аз излъчвам нещо, което кара мързеливци, некадърници, мижитурки да ме нападат. Груба съм. Не бях такава. Това не е същността ми. Остра съм. Не умея да подслаждам истината. Силна съм. Превъзхождам ги дори с това, че мога да кажа истината, че смея да я кажа, че се боря сама срещу всички.

Изморих се, а щом вече не мога да плача, това означава, че не вярвам.

След всички контролни — 1. Валентина Ганева, 2. Илиана Раева, 3. Анелия Раленкова, 4. Лили Игнатова, 5. Светла Колчевска, 6. Тереза Карнич, 7. Кристина Гюрова… Убедителна разлика при всички комбинации, при всички машинации. Как издържат тези деца? Дано не стане с тях това, което стана с Валя. Бореше се и побеждаваше, а когато победи, грохна психически. Свърши се. Милата Валя. Ще мога ли да я вдигна отново, да я накарам да вярва? Как, като аз вече не вярвам. Това, което направиха с нея, е нечовешко. Откъде намира сили това дете, толкова нежно, толкова чисто! Защо събира толкова омраза? Може би защото само тя прилича в играта си на мене.

Ето че след като всичко свърши, в бюрото на федерацията ми казват, че наистина те са приели този регламент, но сега виждат, че не е трябвало да се правят толкова контролни. Грешка било. Но сега, щом съм си осигурила да имам две в тройката, с които да се боря за медали, защо да не отстъпя мястото на третата на гимнастичка от ЦСКА. Как така! За тях третата е просто трета. Какво значи трета? Няма ли да отиваме с възможно най-силните гимнастички, които имаме? И после аз не съм си осигурила двете места в тройката, а цялата тройка и четвъртата, резервата. Как не могат да разберат, че сега ни трябва само силна тройка, единна, монолитна, бойка, не разбита команда? Наистина ли не разбират?

Много пъти си казвах — край, това е последно. А сега? Ще се боря, ще успея, в това съм сигурна, но нещо се пречупи в мене. Не вярвам, че на света има справедливост. Не вярвам, не вярвам, не вярвам! Иска ми се да изляза и да крещя, и да вия от болка. Гледам ги тези жени срещу мене. Някои от тях биха ме убили в момента, ако им обещаят, че няма да ги съдят. Тежко ми е…

Ако можеха да надникнат в дневника й в онези дни! И без това основното обвинение срещу Нешка по онова време беше, че никого не слуша, че си прави каквото си иска, въпреки че нищо друго не си правеше освен да подготвя силния си отбор, да го прави все по-силен. И сега, на този етап, още когато не можаха да ги пречупят във всички тези контролни и поне веднъж да вклинят някоя от своите претендентки, намираха, че е опърничава, несговорчива, неотстъпчива, като не се съгласява да отстъпи сама и доброволно третото място, за да си нямат излишни разправии. Как щяла да погледне децата, как по-нататък ще им говори за справедливост! Като че не е ясно на всички — тези деца я боготворят. Каквото и да им каже, ще го приемат, но не иска. Конфликтна си е още от първия ден, в който се е появила в техния спорт…

Не могат да я убедят. Налагат й го. Вместо Анелия Раленкова — Кристина Гюрова…

Нямаше нужда да я убиват. Убиха й момичето на световното първенство в Лондон. Това, което бяха направили с Нешка в Хавана, сега се повтаряше с Валя. Само че никой не твърдеше, че е настъпила лентата. Силно игра Валя и в слабия поток, в който играеше, нейното 9,1 беше най-високата оценка. Но беше ясно, че това момиче вече няма никакви шансове да се бори за титли и медали.

Нешка не очакваше нищо добро. Знаеше, че сега, като срещнат колежките си от други страни, българските специалистки говорят колко е силна Кристина, какви нови съчетания има, колко мащабна, амплитудна гимнастичка е. Тя не може да каже, че говорят против Валя. Такова нещо никой не може да каже, защото не може да се докаже. Но самото премълчаване е вече присъда. Има си някои свои закони състезанието по художествена гимнастика. То не е само играта на гимнастичките. Вървят жените, срещат се по фоайетата на хотела, по коктейли и всяка хвали примата от своя отбор и така привлича вниманието, гледа да запомнят повече хора името на най-добрата гимнастичка… Един малко сложен ритуал. Сложен и хлъзгав.

По-късно, когато Нешка остана само със своите си гимнастички, идваха да я питат постоянно — Неше, за коя да говорим? Нешка избухваше — за никоя! Ако непременно ви трябва да говорите, казвайте, че харесвате или не харесвате и трите. Само да разбера, че някоя е споменала някое име, ще я накарам да съжалява! Жените се чудят. Ама как така! За какво се сърди. То си е прието да се говори за примата, а тя не дава да се спомене, че има прима. Трите! Кой може да приеме сериозно такова нещо — в българския отбор да няма прима. Няма — отсичаше Нешка. Довела съм три прими.

Но това после. Сега в Лондон прима беше Кристина, наложена в последния момент въпреки класирането на контролните. Нешка си позволи да каже пред журналистите, че не разбира, не приема такова решение.

Сега, когато завърши многобоят и Илиана беше четвърта, Кристина — пета, Валя — дванайсета, с нея се държаха като с прокажена. При толкова силна игра на Илиана на пет стотни зад бронзовия медал в многобоя. Това не исках, не можех да разбера. Спомнях си, че Жулиета казваше — оттук нататък и за бронзчето ще се молим, и до него трудно ще стигаме. Възможно ли е наистина това да е краят? Какво още трябва да направи българска гимнастичка, за да победи отново? Тежко ми е и не зная какво да кажа на Нешка. Мълчи и тя, докато накрая изтърсва — единственото нещо, което искам, е да отворя прозореца и да изляза от стаята през него. Прозорецът на нашата стая е на четиринайсетия етаж и единственото, което аз искам, е да я изведа навън в този дъждовен, сърдит ден. Но тъй като не иска и да чуе, гледам да съм в стаята през цялото време, докато заспи.

— Ще видиш утре какво ще стане. Нали ще се изправят една до друга най-силните, нали ще ги видят, нали ще разберат каква огромна грешка са направили. Няма по-силна гимнастичка на това първенство от Илиана. Ще видиш утре! Утре е денят на истината…

— Утре Кристина ще вземе два медала. Такава ще е истината. На мене вече ми е ясна цялата игра, това ще е краят.

Кристина наистина взе два медала — златен и сребърен, но два медала, също златен и сребърен, взе и Илиана. И то златния с такъв протест на публиката, че се случи нещо невероятно. Под грохота на 10 хиляди души, продължил 20 минути, се събра най-сетне съдийската комисия и за първи път в историята на този спорт повиши оценката на едно момиче, което стоеше в ъгъла безкрайно щастливо. Ах, как умее Илиана и да играе, и да е щастлива, и да дойде след това да донесе този златен медал на треньорката си! Разбира се, Нешка не може да приеме медала, но е забравила през какъв прозорец е искала да излиза, и колко нещастна е била, и че вчера вече е казала най-категорично — край, не мога повече, няма смисъл. Всичко се забравя в такъв момент. А това, че Илиана игра така, че направи своята малка революция в залата, струва ми се, никой от българската група никога няма да забрави. То беше наистина нещо изключително. Нешка можеше да бъде горда. Беше щастлива за Илиана, тъжна за Валя.

Кому и как може да го обясни. Във всички контролни състезания — Валентина първа. Издържа тежка битка. И срещу съдийки, и срещу момичетата от своето поколение, и срещу тези малките от нейната зала, които застигат и вече надминават. И още сили имаше Валя, докато не видя обидно ниската оценка на първия уред. Тук вече цялото напрежение изби и момичето рухна. Много му дойде.

Ето, виждаш ли, седмата в България бие твоята първа в Лондон. Да, така е в протоколите. Как да им каже, че ако беше дошла със своята силна тройка, ако не бяха настръхнали една срещу друга, ако тук, в Лондон, имаше отбор — единен, сплотен, а не враждуващи групи, и тройката, и ансамбълът ни щяха да се класират много по-добре…

Посрещането на аерогара София беше нещо, за което не искам да си спомням. Как можаха тези жени да крещят — ето я истинската шампионка! Златния медал й дадоха съдиите, не й го просеше публиката. Отрупваха с цветя Кристина, съскаха срещу Валя, предизвикваха Илиана, искаха да смачкат Нешка. Крещеше обидената посредственост, искаше да отмъсти на младата треньорка, че наистина изпреварва, наистина върви нагоре, без да се интересува колко я мразят.

Само Илиана минаваше с гордо вдигната глава, като че й устройват бурни овации. Просен, казвате, бил медалът. Много хубаво ми го изпросиха англичаните! Нямате представа колко съм щастлива! Жените онемяват от предизвикателството на Илиана, а Кристина, която стъписана допреди малко от това явно организирано посрещане, повтаряше тихичко — моля ви се, недейте така — сега се смее, забравила вече за този кошмар. Охо, бива си го малкото! Давай, Илианче! Точно така! Истината е, че Илиана винаги много е харесвала Кристина и Кристина — Илиана, независимо от това ожесточено противопоставяне, независимо от упоритата борба.

Идваше следващият етап от отмъщението. Ето как Нешка е описала републиканското от Спартакиадата…

8.VIII.1979 г. (Лондонското световно първенство се състоя необичайно рано — 5–8 юли, така че републиканското дойде след това — б.а.)

Всичко е подготвено. Първа трябва да стане „горката, онеправдана“ Светла, втора — Кристина, трета — Илиана, после Анелия, Валя. Душичките, заредени до краен предел със собствено мнение, скрили се зад анонимното съдийство, подготвяха поредната си саморазправа. Не една и две оценки предизвикваха отначало плахи освирквания, които после преминаха в искрен смях. Само че въпреки всичко Светла едва можа да изпревари Росица Младенова и зае петото място. Валя — с „най-безпристрастната“ помощ на съдийките, стана четвърта. Кристина получаваше за две и три изпускания оценки по 9,7 — 9,8. Възхити ме фактът, че отказа да участва на шампионата на бухалки, където с две големи изпускания получи 9,7 — толкова, колкото Валя и Анелия за силната си, безупречна игра. Не им искаше подаръците, но въпреки това тяхната щедрост не знае граници.

След състезанието — треньорско съвещание, чиято единствена цел беше да се отстранят от подготовката Валя и Тереза. Толкова злоба, дребнавост, посредственост трудно може да се събере на едно място. Уморих се. Става ми безразлично. Добре, че композитори, художници, писатели не са организирани в дружества. Представям си да кажат — този няма да рисува, този няма да пише, защото са много от това дружество. Ще си пише нашият…

Хиляда деветстотин седемдесет и девета е наистина много тежка година. Тъкмо мислехме, че дойде краят й и в новата — нов късмет, и ето нова беда в навечерието на 1980. Казаха й, че се насрочва заседание на Бюрото на ЦС на БСФС, на което ще я наказват. Как, за какво?

В такива случаи Нешка е свикнала да търси Иван Абаджиев, който през тези години стана нещо като наставник на отбора. И ето че Абаджиев й „разказва“ това заседание. Ще има хора, които, колкото и да си постигнала, все ще намерят за какво да те отричат. Ще има хора, които да те защитят. Този, който иска наказанието ти, никога не е бил треньор. Не е създал нищо, не му знае цената. Не е минал нито през мъките, нито през радостите, нито през съмненията и надеждите. Да, но в това бюро има хора, които знаят всичко за треньора и ще знаят ти каква си. В България никога не може да се стигне дотам, че да затрият един кадърен човек. Ще го поизмъчат, но ще му дадат възможност да работи.

Когато преди Лондон настроението в отбора беше всички да се отказват, Абаджиев отсече лаконично — дума да не става! Такова нещо и наум да не ви минава. Световно първенство е това. Женски настроения, екзалтации. Ще мине и замине. Ще преспите, ще видите, че не може да ни няма на световно първенство. Сега пак идваше мъдър съвет от човек, патил и препатил, но това не й пречеше на Нешка да осъмва с въпроси и отговори. Ако ми кажат това, аз какво ще кажа, а ако ми кажат… а ако…

1.I.1980 г. На 29 декември 1979 г. се разглежда предложението на другаря К. В. за моето отстраняваме от длъжността старши треньор на националния отбор по художествена гимнастика „за проявени безпринципни действия, за нарушаване на социалистическия спортен морал и дисциплина и допуснати сериозни грешки във възпитанието на състезателките…“ Всичко това за мен! Защо? За какви престъпления? Затова, че не бях съгласна седмата да измести третата? И това ли е нарушение на социалистическия спортен морал? Сигурно трябваше да стана и да си призная вината. Да, но освен че много искам да работя, аз искам и да се запазя като честен, безкомпромисен, принципен човек. Как ще казвам нещо, което не мисля?

Грую Юруков каза толкова хубави неща за мене като треньор и толкова качества видял, че по едни време се разплаках. И Райко Петров, и други хора, мои ръководители, които не познавам, ме защитиха!

Наказаха ме с последно предупреждение и ми дадоха една година изпитателен срок. Дали ще издържа? Дали ще оцелея? Колко фалш е нужен, за да се държи човек на повърхността. А може би не е нужен? Може би ще се мине и без фалш. Ще опитам…

Това е записала Нешка в дневника си в първия ден на годината, в която започна невероятният и победен поход, защото как иначе да се нарекат зашеметяващите с категоричността си победи…

Вносителят на предложението за освобождаването на Нешка Робева от длъжността старши треньор настоява в „Левски-Спартак“ да се разлепи заповедта за наказание и характеристика с отрицателните черти на непокорната треньорка. За назидание. Председателят на дружеството Борислав Лазаров отказва категорично да изпълни такова нареждане.

Цялата работа наистина прилича на лов на вещици, но с това приключват и острите конфликти на Нешка с външния свят. Е, има ги от време на време, колкото да не забравя и да не се самоуспокоява съвсем. Борбата за Анелия, борбата за Илиана…

* * *

Пътувам за Белмекен с група спортисти. В последния момент се качва едно момче с остригана глава. Прилича ми на стокилограмово бебе. Сяда зад мене и усещам как цялата група се оживява. Как си? Връх съм! Не думай. Вярно, бе. Да знаеш вчера какво стана. Хвърлям и гледам на тренера очите му на понички станаха. Стой, казва, не мърдай. Тича, мери. Пак мери. Няма грешка — над световния рекорд. Два сантиметра отгоре. След малко чувам тренерът нещо си пее. Когато е доволен от мене, нищо не казва, да не съм се разглезвал, само го избива на песен. Когато е сърдит — вика. Тогава не се грижи да не ми падне самочувствието…

Не мога да разбера вярват ли му, не му ли вярват, но му се радват.

Слушам ги аз и им се радвам. Рекорди поставят или за рекорди мислят. Млади, весели, пълни с надежди. Мисля си коя от гимнастичките ще каже — връх съм! Само Илиана можеше да го каже. Другите си мълчат. Мислят си го понякога, а едновременно с това — не е ли по връх Анелия, Лили, Диляна, Бианка… Всяка за някоя друга мисли и с надежда за себе си. При Нешка не можеш дори да си го помислиш сериозно и за дълго. Спомням си, питаха Диляна Георгиева, когато стана световна шампионка в Страсбург — дава ли ви тази титла някакви предимства пред Нешка Робева? Не, казваше момичето. Пред нея никакви. Утре влизам в залата като всеки редник и няма ни привилегии, ни предимства. Грешката си е грешка, планът — план, режимът — режим… И борбата за влизането в следващата тройка започва от нулата…

Връх съм! През тези години Нешка не си позволи и на себе си да го каже. Не прие никоя победа като предимство.

В Амстердам видяха това, което не искаха да видят в София. Нешка беше създала нова гимнастика. Съвършено нова. Беше отишла така далеч напред, че не можеха да не й го признаят международните съдийки. То не подлежеше на оспорване.

Тук, на контролните, на републиканските, момичетата на Нешка побеждаваха, защото не грешаха, а съперничките им изпускаха уредите. При безпогрешна игра на Кристина и Светла нямаше да могат да видят първо място. Въобще не се отчиташе, че Светла Колчевска има само едно съчетание, което може да привлече вниманието — това с лента. Всичко друго беше скалъпено елемент до елемент — скучно, безинтересно. Кристина играеше това, което майка й беше поставила. В нейните съчетания имаше и стил, и мащаб, и амплитуда, но вече бяха остарели. Кристина сама чувстваше това, сменяше си музиката, прибавяше нови елементи, но се добиваше впечатление, че скача и хвърля, скача и хвърля — две неща, които правеше разкошно. После скоковете спаднаха и останаха високите ефектни изхвърляния на уредите. Преди Жулиета гимнастичките играеха упражнения, Жулиета направи съчетания, Нешка правеше композиции. И въпросът вече не беше само в това, коя ще изпусне и коя не уреда. Трябваше да се даде преднина на новото.

Дадоха му я в Амстердам. Още преди започване на състезанието само от това, че беше видял вече на някои международни турнири българките и съперничките им, а и тук ги виждаше на тренировките, директорът на пресцентъра Андре Беекман казваше — приготвил съм само българския химн. Не виждам коя друга ще може да вземе златен медал, щом тук са Илиана Раева и Лили Игнатова. Колегите от другите страни бяха съгласни с него. Спорът беше само за това, коя от двете българки ще е шампионката.

Второ европейско първенство — 24–26 октомври 1980 година. Ще го запомним като началото на триумфа.

Илиана Раева — с четири златни и един сребърен медал (все още недостигнато постижение). Абсолютна европейска шампионка. Мис Европа. Красива, щастлива. Истинска кралица. Покорила тази зала, готова да покори всяка друга.

Лили Игнатова — европейска вицешампионка при дебюта си, с два златни и два сребърни медала. Красива, щастлива. Пълна с надежди и съвсем мъничко яд. Ако не беше онова заплитане на въжето…

Нешка Робева. Нея почти никой не я забелязва, все още не я забелязват, увлечени по двете чудесни български момичета. Една съвсем обикновена млада жена — крехка, нежна, пребледняла. Прилича повече на момиче. Кой ще я забележи. Да беше Жулиета, след такава победа ще трябва всички да дойдат да й се поклонят ниско, ниско до земята. Щеше да стане ясно по някакъв начин, че това е единственото достойно поведение в такъв случай. Щеше да стане ясно, че тази красота е създадена от нея, че авторът на тази нова гимнастика е тя.

Спомням си как се струпваха около нея в Копенхаген журналисти, фоторепортери, ръководители на делегации. Как още там, още тогава я канеха от цял свят за турнета на българския отбор.

Нешка не се набива на очи. Изживява голямата си радост тихо и сама. Е, не е да не я забелязват съвсем. Треньорките знаят какво стои зад показаното. Могат да си представят колко труд. Колко повече, отколкото в техните зали. Възхитени са, объркани са, в този етап все още възторжени, че техният спорт може да изглежда така, както го показва тази довчерашна гимнастичка. Да, те я познават. Нейната игра се помни. След всяко състезание около нея се струпваха от всички отбори. Сега някои от тези момичета вече бяха треньорки. Идваха една след друга треньорките да й кажат колко са възхитени. И като че ли се бяха наговорили, всички повтаряха едно — изпреварила си гимнастиката с пет години… Отишла си пет години напред… Не зная какво трябва да направим, за да те настигнем — това са пет години преднина…

Не зная как така всички го изчислиха точно на пет години, казваше после Нешка, но ми е ясно, че ако догодина се появя със същата програма или нещо подобно, съм загубена. От мене вече ще очакват на всяко състезание изненадата. Без нея българките няма да могат да побеждават. Трябва нещо зашеметяващо на всяко ново състезание…

Какво ти предимство! Това, че беше отишла толкова напред, я задължаваше вече да върви все по-напред, да увеличава дистанцията, ако иска да побеждава. А искаше да побеждава. Тогава още много искаше победата. После не можеше да не побеждава…

Това беше интересно състезание. Колкото и да изглежда странно, в Амстердам и треньорки, и съдийки се радваха на българския отбор. Показваше нов път, зареждаше ги с нови идеи. Нешка Робева правеше своята красива, безкръвна революция. Разликата беше толкова голяма, че дори не ставаше въпрос за борба. Такова състезание не беше имало. Никой не се чувстваше ощетен. Беше превъзходство, което не може да не се признае. По-късно победите на Робева щяха да станат толкова много, толкова обидно много, че всички щяха да се опълчат срещу нея. Сега й се радваха. И както казваха, че ги е изпреварила с пет години, не губеха надежда че тези пет години могат да се наваксат. За по-кратки срокове, разбира се.

Българската група ликуваше. Гордо крачат по Амстердам стотина жени и всяка в тези дни се чувства абсолютна. Шест пъти става цялата зала, за да чуе „Мила родино“ и стотина жени пеят: „Ти си земен рай, твойта хубост, твойта прелест…“ Нешка? Простили са й великодушно всичко. Какво „всичко“ е трудно да се каже. За какво ли не е виновна, а главно опака и никого не слуша, и върви, без да пита, накъдето си иска, но нищо. Няма сега да й търсим кусурите…

Някои са готови да я разцелуват. Тя не е. После, разбира се, не могат да й простят тези малки конфузии. Нешка казва, че се е научила да прощава и това е вярно, но не е склонна да се целува чак с жената, която довчера се е опитвала да я унищожи. Чак толкова не. В по-умерени граници. Това се приема като излишна студенина. Според нея обратното вече е проява на лош вкус. Ето такива едни различия я отдалечават от общоприетите стандарти в тази среда.

Кажи й да бъде по-мека, по-отстъпчива. Трябва да се научи и да премълчава от време на време. Така настройва всички срещу себе си. Това казва Лили Цветкова — миротворецът в тази федерация, жената, която повече от трийсет години успява да намери все златната, най-златната среда.

Казвам й не само защото Лили настоява. Казвам й — Жулиета умееше да мълчи, когато е нужно да се мълчи. Те говорят, говорят, тя се усмихва и ги обърква. Започват да се питат какво е искала да каже с тази усмивка, забравят вече какво са изтървали, какво не са искали да кажат и са казали, но тя не забравя. Защо мълчи? За да ги извади от равновесие, а понякога, за да не се усетят сълзите в гласа. А когато напада, сече остро, изкъсо и говори по-малко от опонентките си, за да се чудят какво за кога премълчава.

Казвам й — Жулиета умееше да изглежда като победителка и при поражение, а ти в най-големите си победи изглеждаш като пребита…

Казвам й… И какво от това. То с казване нищо не става. Всеки си е такъв, какъвто е и много, много малко се променя. Те са различни във всичко. Само по амбицията, по дързостта и творческата мощ си приличат.

Различни са като хора, като жени. Когато се влюбеше, Жулиета правеше всичко, за да види мъжа роб на желанията си. Искаше да го превърне в покорно гледащо я в очите същество. И успяваше. И тогава започваше да го презира, но и да го съжалява. И продължаваше да го обича със съжаление и с благодарност — ето какъв мъж беше и в какво се превърна! Заради мене! Повече от всичко обичаше тази мисъл — заради мене…

Нешка иска да се възхищава от мъжа, когото обича, търси непрекъснато поводи, с които да подхранва това възхищение, търси качествата. Понякога ги открива дори там, където ги няма, яростно защитава мъжа, когото обича, и ако изчерпа всякакви възможности за възхищение, просто престава да обича.

Още преди тръгването за Амстердам Иван Абаджиев я предупреждава — внимавай, сега ще се върнеш с шампионки, със слава, пази се от звездната болест. За тебе самата съм спокоен, но момичетата са ти малки, лесно може да им се завърти главата. Това не е толкова безобидно заболяване. Срещал съм се с него, патил съм. Първите симптоми — нещо го боли, не знае точно какво, ама не е добре и е най-добре да не тренира…

Нешка се смее нервно. Знаеш ли какво ми казва Абаджиев — ще се върнеш с шампионки, внимавай да не им се завърти главата. Те да станат шампионки, от друго не ме е страх. Интелигентни са ми момичетата, не могат да се разболяват от никакви звездни болести. Да са ми живи и здрави… Много по-късно щеше да си спомни предупрежденията на големия треньор. И то по същите симптоми — нещо ме боли, ама не се знае точно какво е.

Веднага след завръщането от Амстердам — в тренировъчната зала. Победата си е победа, радостта — радост, но ни чака много работа, казва Нешка и усеща глухо недоволство. Каква толкова работа, хората толкова много ги харесаха, кой не дойде при Нешка да й каже, че е отишла пет години напред!

— Искам от всяка от вас да търси нови елементи. Това, което никоя досега не е правила, това, което никой още не е виждал в художествената гимнастика. Не може да не намерите — вече натрупахте много умение. То ще ви доведе до новото.

Защо ново? Нали това, с което победиха само преди две седмици, беше връх…

— Всичко, което сте показали в Амстердам, ще се повтори от други гимнастички в Мюнхен и ще загуби своята стойност на връх…

Възраженията са на Илияна и Лили. Анелия знае, че ако иска да влезе в тройката, трябва да ги изпревари. Друг избор няма. Нея вече специалистките са я отписали. Два пъти резервата! Как не! Кой ще й обърне внимание. Всъщност обръщаха й внимание. Дори премного. Не я искаха. Българските специалистки я отричаха, не признаваха правото на Нешка да работи с нея. Защо да си губи времето? И откъде толкова загриженост за времето й. След Амстердам вече не можеха да се съберат и да решат — отстранява се от подготовка, както се събраха и решиха преди година за Валентина Ганева и Тереза Карнич. Нешка вече нямаше да се остави да й се месят така грубо и безцеремонно в работата. Победата й даваше поне това предимство. Не преставаха атаките — нищо няма да излезе от Анелия, не я харесват чуждите съдийки. Не беше вярно. Чуждите я харесваха. У нас трудно вирееше Анелия. А ставаше все по-голяма. Нешка сменяше и сменяше композициите на Ани, търсеше нещо дълбоко и скрито и потискано в това мълчаливо момиче, което таеше всичко в себе си. Никой не знаеше как преживява това нехаресване на нашите съдийки. Никой не знаеше как понесе два пъти положението си на резерва. Никой не знаеше каква радост и каква надежда носи от това непрекъснато изпреварване в тренировките.

Нешка знаеше колко й помага с упоритостта си. Не само с това, че те двете непрекъснато доказваха колко погрешни са прогнозите на специалистките, а и затова, че онези малки примадони виждаха — няма място за отпускане. Малко преди световното първенство в Мюнхен на един турнир в Дания Анелия получи признание, каквото до момента не беше получавала. Залата я аплодираше така бурно, че момичето най-сетне повярва в себе си. На другия ден на първа страница във вестниците се появи снимката й както някога на „некоронованата кралица“ Мария Гигова. Сега — в огромни заглавия. „Анелия Раленкова — невероятна пластика и грация“. Две седмици след това на републиканското първенство в София имахме три шампионки. Винаги сме имали по една, през 1981 година бяха три — Раева, Игнатова, Раленкова. И това за Анелия, която явно беше изпреварила вече съотборничките си, беше голямо признание. За Нешка също. Беше удържала първата си победа в битката за това толкова настойчиво отричано момиче.

Търсете новото, невижданото, от никого досега неправеното — искаше Нешка между Амстердам и Мюнхен. Търсете новото — това си беше постоянното искане между две големи състезания. Състезателките да участват в творческия процес е задължително — казва често треньорката. Отначало това, което показват като ново, е някой елемент от някоя от големите гимнастички. Децата хитруват, защото не могат да направят нищо друго. Още много малко знаят, за да измислят. Но постепенно, постепенно, с повече настойчивост и търпение този навик се изгражда. Затова пък колко са горди, когато треньорката извика всички в залата и каже — сега вижте какво е намерила Илиана, Лили, Ани… После ги кара този признат вече от всички нов елемент да се опише в дневника на състезателката. Това е нещо като патент. В художествената гимнастика още не са въвели това патентоване от международната федерация както в спортната гимнастика, но едва ли е и възможно да се въведе. Така динамично се развива този спорт, толкова бързо се променя, толкова много нови елементи на всяко състезание… По време на световно първенство по спортна гимнастика телевизионните коментатори казват поне по двайсет пъти „салто Делчев“, „прескок Цукахара“. Ако трябва да изброяват елементите на Раева, Раленкова, Игнатова, в състезанията по художествена гимнастика трябва да чуваме непрекъснато да се говори за тях, докато играят гимнастички от цял свят, и да не може да се чуе името на момичето.

Търсете новото, от никого ненаправеното, казва Нешка, докато нейната глава е пълна с музика. Всичко в тези дни в тази жена е музика и движения. Всяка вечер, често до осъмване, слуша плочи, касети. Записи от цял свят. Класическа, забавна, фолклорна музика. Напрегната, търсеща, цялата настръхнала да не пропусне най-хубавата музика. За въжето на Анелия, за бухалките на Илиана, за обръча на Лили…

През деня гледа творческите тренировки на своите момичета и това търсене на нови елементи. И както ги гледа, вече вижда нещо, което момичетата още не могат да видят. Добре, а сега опитай в обратната посока и рязко обръщаш, и силно изхвърляш… Така, и тялото трябва непрекъснато да се движи, да се движи.

Чак до Валядолид гимнастичките от другите страни очакват уреда, след като са го изхвърлили на два метра над главата си, с две протегнати нагоре ръце, уплашени да не го изтърват. Момичетата на Нешка започнаха с това, че докато уредът лети до тавана, тялото се движи, гимнастичката играе, бухалки, обръчи, въжета се хващат от невъзможни положения. Неочаквано, ефектно, красиво. При норматив 8 свръхтрудни елемента още по онова време Анелия има 28, Илиана и Лили — по 24–25. Броят ги треньорките. Съдийките се стараят да не забелязват тази разлика, защото е наистина огромна и разликата в оценките трябва да й съответства. Но не съответства. Българките изпреварват с пет, с десет години, но в оценките това понякога се отразява в пет стотни от точката. Нищо! Както и да го мерят, все е премерено добре. Българките вече не могат да не побеждават. Тяхната треньорка им осигурява винаги толкова голяма дистанция, та да не могат да не получат онези минимални пет стотни разлика.

По-късно, след години, когато Бианка пита — а сега какво изразява музиката, по която играя, Нешка й казва какво казал Стравински, когато му задали същия въпрос за „Пролетно тайнство“: „Музиката нищо не изразява. Тя изразява себе си“. Една и съща музика може да се приеме по хиляди различни начина. Много е важно кой я слуша, кога я слуша, в какво настроение… Постановчикът също я възприема по свой начин.

В началото Нешка иска да ги научи да си изграждат свой образ, да търсят свое настроение, свое чувство за всяка музика. И тръгва да търси заедно с тях образа. Всъщност на първо време им го създава. Години, години, докато дойде моментът, в който ще иска те да й разказват „приказката“, когато са чули музиката. Дава на Илиана да чете „Алексис Зорбас“, да чете „Спартак“, защото ще поставя лента по музика от „Зорбас“, обръч по музика от „Спартак“.

— Илианче, това е бунтът, който, веднъж тръгнал, повлича, помита. Възторг и нова, още по-голяма решимост, и отчаяна дързост! Във втората част е отчаянието, мъката. Представи си, че си жената на Спартак и покрусата, която изживява една жена, загубила такъв мъж.

— Другарко, в тази мъка непременно има и бунт. Жената на Спартак не може да е само отчаяна…

Илиана страшно се увлича в такива тренировки. Откъде това дете може да разбере бунта на Спартак и отчаянието на жената? Как може да покаже толкова женска сила, толкова категоричност във всеки жест. Има нещо, което те кара да настръхнеш.

Много по-късно, когато подготвяше Лили за Страсбург, беше направила постановка по една популярна песен на Жак Брел — „Не ме напускай“. Една композиция, която изобилства с трудни, ефектни елементи. Както казват в спортната гимнастика — цялата във висша трудност. Чудесна, но и когато Лили я играе без грешка, нещо не достига. Започват съвети от всички страни. Във Франция обичат Брел. Ще се провали Лили, няма да я харесат така. Гледа Нешка какво не й достига. Ами не носи настроението на песента. Обяснява. Лили слуша внимателно, започва да играе и бърчи вежди, за да покаже, че ще страда, ако я напуснат. На Нешка й става смешно, Лили се обижда и плаче. Лили е дете, още не знае, че страданието не е само сбърчени вежди. Тя ще си остане дете и на двайсет години и едва накрая, едва в последните състезания ще играе истинска женска гимнастика и ще се види какво голямо богатство е това момиче за българския отбор.

Нешка не иска усмивка, тъга, възторг. Такова нещо не може да се иска. То трябва да дойде отвътре.

Илиана вярва, че изразява помитащата сила на бунта на Спартак и съкрушителната мъка на жената на Спартак. Публиката не знае в какво точно вярва момичето, но усеща силата и накъсва композицията с това „Браво, браво!“, което Илиана страшно обича да чува. Момичето наелектризирва залата и залата него. Така играта му става все по-мощна, все по-вълнуваща. Всичко започва още от тренировъчната зала, още при поставянето на композицията, още когато Нешка й е дала музиката и й е разказала „приказката“, оставяла я е да слуша и да живее с мечтата за новата си композиция, когато дойде ред да започне „истински“ да я играе.

Лили е дете. Лъчезарно, радостно, въпреки че често плаче. То е от яд, от инат, от непоносимостта към големите натоварвания. Плаче, но не страда. Всичко е като лятна буря. Избухне и премине. Най-талантлива от всички. Може всичко в гимнастиката. И Нешка търси върховите граници на това можене, прави силни композиции на Лили, в които се показва техническо съвършенство, търси доброто настроение, което публиката усеща. Лили не се бунтува, не е покрусена, не е отчаяна. На нея такива приказки не й се разказват. Лили непрекъснато се усъвършенства, трупа нови и нови качества въпреки яростната си съпротива, въпреки този вечен затормозяващ въпрос — не може ли по-малко? — въпреки непрекъснатото твърдение, когато се стигне до нова промяна — това няма да мога да го направя никога.

Повече от година Нешка не може да разбере какво има в това стройно като газела, гъвкаво като пантера, темпераментно момиче. Има нещо отчайващо дълбоко и изплъзващо се. Колкото повече промени прави, толкова по-дълбоко става. Нещо й убягва тъкмо когато мисли, че се е докоснала до сърцевината. И нова смяна. И нова. И все повече се показва бъдещата голяма гимнастичка. Най-голямата, която е имало в този спорт. Гимнастика, танц, пластика, ритъм и нещо, което сякаш идва от недрата на земята. Някаква дива сила. Ани търси, Ани повтори… Двайсет, трийсет пъти повтаря един елемент, а е все различен. Нешка наблюдава внимателно и от време на време казва — стоп! Ето това повтори! И отново гледа, и търси, и вижда вече бъдещата композиция.

В отбора е дошла и Диляна. Доведе я майка й — Виолета Георгиева от Пазарджик. Виолета отдавна знае, че няма какви върхове да търси. Ясно е, ако иска някое момиче от нейния град да стане истински голямо, при Нешка трябва да дойде. По-късно Виолета щеше да се гордее, че първа от всички треньорки е прозряла тази истина. Действително първа. Навремето искаше да й даде Надя Ласева. Наистина имаше нещо интересно в това момиче, можеше да стане голяма гимнастичка, но федерацията отказа категорично да разреши на Надя да тренира при Нешка. И то във времето, в което се чувстваше най-остро липсата на гимнастички.

Нешка не искаше да взима дъщерята на треньорка. Още не знаеше какви конфликти можеха да произлязат от това и не искаше да мисля. Конфликти дал господ и без Диляна. Победи настойчивостта на Виолета и това, пред което Нешка никога не може да устои — талантливо е! Има нещо в това момиче. Талантливо е! Има зрънце, което не бива да пропада, Виолета много добре знае докъде може да стигне, докъде не. Основата му е добра. И ето я Дилянчето в отбора. Дълго всички я приемат като много малка, като най-малката, като детето. Дилянчето. А е по-голяма от Лили Игнатова, но те са от толкова години вече в тази зала заедно, толкова им е минало през главите, че не мерят възрастта по календарните дати, а със зрелостта, получена в тези дни, пълни с труд, с амбиция, с отговорност. Отначало Дилянчето наистина си расте като дете до тези момичета, които се подготвят за световно първенство.

Вече е ясно. Няма контролни, които довеждат до кризи треньорката. Контролни, разбира се, има, но сега тя допълнително си раздава правосъдие. Понякога казва на първата, че не е доволна от нея. Това, че не е изпуснала уред, още нищо не означава. Не се ли вложиш изцяло, започнеш ли да показваш някакви проценти от възможностите си, не те признава. Третата трябвало да бъде първа, казва понякога Нешка, И колкото и да й е криво на първата, колкото и да се притеснява от неспоменаването втората, колкото и да потиска радостта си третата, всички знаят, че това е точното класиране. Защо Нешка вика съдийките, щом после си прави своето класиране и момичетата вярват само на него? Ами да чуе и чуждото мнение, а и момичетата да свикват със състезателната обстановка.

— Защо искаш да им чуеш мнението, като не го признаваш?

— Не е така. Винаги има по нещо, което трябва да се чуе. Не е вярно, че никого не слушам. Всичките ги слушам.

— И най-често правиш обратното на това, което те съветват специалистките…

— И това си има своята стойност. Много внимателно слушам. Вече все по-малко споря. Спорът си продължавам после, когато остана сама, и никак не ми е излишен. Понякога, когато чуе другите, на човек му хрумва нещо, за което преди не е мислил. Може би е зреело някъде у него, но се е спотайвало и трябва да бъде провокирано.

В художествената гимнастика отдавна се знае, че въже и бухалки се играят на бърза, ритмична музика; топка и обръч — на бавна, лирична; лентата — на смесена. Закон! Неписан, но строго следван. Нешка решава, че Илиана ще трябва да промени някои представи. Защо точно Илиана? Защото вече е „кралица Илиана“. Въпреки че след Амстердам други ще стават шампионки, докато играе, Илиана си остава законодателка на модата. Може да загуби някоя десета, пет стотни в битката за титлата, но нейната гимнастика се помни. Публиката я приема възторжено, устройва й специални овации, жали я, че не е на върха. Жали се и Илиана, когато състезанието е минало, но нищо не спестява, за да спечели титлата. По-силно от това невероятно силно желание да бъде първа е да играе така, че да подлуди всяка зала, в която се е появила. По-късно други щяха да поставят този въпрос — защо да играем силно, като е обикновена продукция. За Илиана нямаше обикновено и необикновено състезание. Тренировка да е, един човек да е влязъл отвън в залата, Илиана е вече мобилизирана, силна, ярка.

И така — бухалки на „Лебедово езеро“ от Чайковски. Разбира се, веднага се чуват протестите — как, този груб, безизразен, дървен уред и „Лебедово езеро“! Тази жена наистина прави, каквото си иска, но трябва да държи сметка и за това, че никой няма да приеме тези бухалки.

Нешка не се безпокои от това — в началото присъдата винаги е една — невъзможно! По-късно ще кажат — никога не съм си представяла, че може така да изглежда. Ще го кажат по-късно, когато победим. Нека сега си протестират. Много често това, че фантазията на мнозинството е стигнала дотук, а някой иска да отиде по-натам, става повод за дългогодишни забрани и спиране на развитието, но за определен период. Не може безкрайно. Колко дълго не искат да признаят, че въвеждането на оркестров съпровод носи богатство на гимнастиката. Нищо, ще го признаят. Този консерватизъм не идва непременно от старите. Няма млади и стари в това отношение. Нещата да останат, както са си. Настояват хора, които искат нещата да си вървят по отдавна установен начин, та да не се затрудняват. Без рискове, без експерименти, защото ако рискът, смелият експеримент си пробият път, ако с тях се стигне до победи, то ще ги затрудни. Те не са свикнали да търсят, а да повтарят. Оттам идва конфликтът. Няма нищо страшно. Тези бухалки не могат да не спечелят, защото ще ги направя така, че да бъде невъзможно да ги оспорват. Илиана ще ги изиграе така, че да бъдат аплодирани, не отричани. Искам да докажа, че няма бърза музика за бухалки и бавна музика за обръч. Всичко зависи от това, как ще се направи. Всичко зависи от великото чувство за мярка…

С цялата си страст към риска, към експеримента Нешка непрекъснато повтаря на момичетата, от които създава най-големите гимнастички, че никога не трябва да забравят великото чувство за мярка. Нищо излишно, нищо прекалено. Посочва като един от най-големите грехове преиграването. Нищо изкуствено, непочувствано. Публиката е много чувствителна, много прецизен барометър, не търпи фалша. Не си ли вложил всичко, което има у тебе, спестил ли си се — усеща. Неизвестно как, но всичко усеща. Слушайте публиката!…

Илиана слушаше публиката и чуваше, че нейните бухалки са великолепни. Накрая й го признаха и съдийките. И въпреки това споровете години, години не стихваха. Как така въже на танго, как така цигулка, Масне и бухалки? Всъщност каквото и да направи Нешка, в началото се чува — как така? И после — човек да не повярва! Ах, колко различни са вече бухалките. Връщането точно на този уред бе прието с голямо неудоволствие и от треньорки, и от гимнастички. Едва ли не като голяма пакост, която неизвестно как е направил Техническият комитет на художествената гимнастика.

Почти всички бяха убедени, че възможностите, които дават „двете дървета“, са крайно ограничени. Дано по-бързо сменят бухалките! Нешка накара всички да видят, че и в бухалките може да има красота. Бърза музика предпочитаха треньорките, защото виждаха много малко поле за действие, скокове, хвърляния. Нужна е динамика, за да смекчи скуката на този уред. Колко смешни изглеждат сега тези опасения! Бухалките скоро станаха български уред.

Дилянчето си живее безгрижно като дете до тези момичета, които подготвят нова изненада за Мюнхенското световно първенство, и дори не знае, че прокарва пътя на нова гимнастика — тази, която Нешка предвижда за следващия етап. Защото точно при нея зарежда с нов риск експерименти, които изглеждат зашеметяващо смели. Толкова, че понякога и тя не вярва, че ще се приемат. Защо с Диляна? Ами защото е съвсем безопасно. С Илиана, защото е утвърдена и трудно ще й откажат правото да налага новото. С Диляна, защото никой още не я знае. Ако не я приемат, не е беда. Има време да направи корекции.

Приемат и Илиана, и Диляна. Най-напред публиката, после и Темида…

Диляна имаше лудия късмет, че на първия турнир, на който се яви, повечето от съдийките през цялото време мислели, че вдигат оценки за Лили Игнатова. Чак накрая, когато казвали на Нешка, че много е променила Лили, а тя им обяснила, че това е нова гимнастичка — Диляна Георгиева, настанало объркване. Но вече било късно да кажат коя е тази Георгиева, че ще играе в една композиция и Моцарт, и рок. Второ, и още по-важно, откъде Нешка Робева измъква още една суперсила, защото е ясно, че това момиче никак не е случайно и му предстои голямо бъдеще.

Отначало треньорката вижда във Валентина Ганева едно момиче, което ще повтори гимнастичката Нешка Робева. После вижда продължението си в Тереза Карнич. Никоя не прилича толкова много на нея, както Диляна Георгиева. Никоя преди това не е достигала динамиката, темперамента, неизтощимата енергия на някогашната любимка на публиката.

Бяха объркали Диляна с Лили, а след това питаха за Анелия — а това момиче кое е? От две години вече я виждаха по турнирите, а изведнъж им се стори съвсем друга. Два месеца преди Мюнхен. И наистина беше друга. Неузнаваема. Нешка беше намерила най-сетне това момиче, което така упорито търсеше. И беше доволна от откритието си. И пълна с надежди преди това състезание.

21–24 октомври 1981 година. Една малка справка в протоколите на Десетото световно първенство ще ни даде представа за настроението на българския отбор. Абсолютна световна шампионка — Анелия Раленкова, световни вицешампионки — Илиана Раева и Лили Игнатова, 4. Ирина Девина (СССР), 5. Даля Куткайте (СССР), 6. Кармен Ришар (ФРГ), 7. Даниела Бошанска (ЧССР), 8. Ивета Хавличкова (ЧССР), 9. Ирина Дерюгина (СССР), 10. Регина Вебер (ФРГ); въже — Игнатова, Раленкова, Раева; обръч — Игнатова, Раева, Раленкова; бухалки — Раленкова, Игнатова, Девина; лента — Девина, Раева, Раленкова; ансамбли — 1. НРБ, 2. СССР, 3. ЧССР, 4, Япония, 5. ФРГ, 6. ПНР…

Сега вече Нешка Робева застава в центъра на вниманието. Движи се в шпалир от журналисти, фоторепортери, телевизионни и кинокамери. На пресконференциите вече въпросите се отправят към нея. Казва на журналистите, че тези три момичета са от една улица и на другия ден в десетина вестника изнасят тази новина в заглавие. Сензационно наистина.

Наистина ли може да направи от всяко момиче, което расте до нея, шампионка? Оттук нататък този въпрос ще я съпътства след всяко ново състезание. Как е успяла да възпита своите момичета така добре?

Някои журналисти вече са успели да говорят и с трите момичета и ги е поразило това, че всяко от тях говори с уважение и обич за другите две. Как могат да растат една до друга такива равностойни претендентки за титлата и да няма ни злоба, ни завист…

Как може? Нешка признава за всички болести — и звездни, и земни, едно лекарство — труд! Повече труд. Някога като състезателка лекуваше своя страх с работа до капване. Да нямаш време да мислиш за страха си. Сили да не ти останат да трепериш. Сега лекува така и момичетата си. Как да си завиждат, като знаят, че нищо не идва даром. Нали знаят колко труд й струва на Анелия тази една десета, с която сега ги изпревари и застана пред тях. Ами как да не застане, като й се полага. За каква завист може да става въпрос, като са подложени на един режим, на една дисциплина при строго спазване на принципа на справедливостта. На какво да си завиждат, като знаят, че за всяка треньорката е дала всичко, на което е способна, за да й осигури шампионска подготовка.

И още нещо. Всички знаят, че няма да смени жребий, няма да се намеси с нищо в състезанието, за да даде предимство на една или друга. На всяка ще даде кураж, ще стои до нея, ще й помага да преодолее предстартовата треска, ще „играе“ с всяка, ще повтаря всяко движение. Ще трепери и ще се прави на храбра, но и в мисълта си няма да даде предпочитание на никоя в момента на състезанието. Преди това може да каже — Илиана е най-готова или Анелия е най-готова. Но завърти ли се мелницата, завърти ли ги в своя водовъртеж, вече няма никакви предпочитания. Всички са нейни деца. Горките, милите, чудесните. Всички имат право на тази победа, защото всички те са се трудили много повече от всички останали. Това се вижда, това не може да не се види, то трябва да се оцени, не може да не се оцени. И когато спортните темиди се съпротивляват, и в най-критичните моменти тази вяра в някаква крайна справедливост не я напуска. Може би точно това успява да предаде на момичетата, за да ги видим през всичките тези години така бойки, така мобилизирани, така безпогрешни, така готови да доведат до отчаяние съперничките си.

Немските вестници писаха много за триумфа на българките, за категоричното превъзходство, за съкрушаващата разлика и за това, че в крайна сметка гимнастичките на Нешка Робева играят друга гимнастика. За самата Робева — че е най-богатата треньорка в света, спечелила най-много злато, неотказала се и от бронза, и от среброто. Четиринайсет от шестнайсет възможни медала за българките. Месец след това в срещата на шампионките за купата на Интервизията Анелия Раленкова спечели и златния медал на лента…

Промени ли се с нещо след тази победа най-богатата треньорка в света? Илиана и Лили очакваха една промяна, едно успокоение. Сега поне ще види, че нея никой не може да я настигне… Анелия не си правеше никакви илюзии. И беше най-близко до истината. Нешка отново казваше, че ги чака много работа. Много повече, отколкото досега. И че трябва да бъдат съвършено нови на европейското първенство в Ставангер. Сега вече никой не възразяваше, но им се струваше, че това вече е прекалено. Мислеха, че и тя, и те имат право на почивка и освен това, кой толкова ще я изпреварва. Ясно е — набрали са много преднина и в техниката на уредите, и в качеството на изпълнението. Да не говорим за композициите. Кой може да направи толкова ефектни композиции като нея! Да не би да са деца. Да не би да не виждат разликите.

Нешка страдаше от този глух бойкот, който се чувстваше във всичко, повече, отколкото когато мърмореха след Амстердам. Чувства се безсилна да ги убеди и не иска да отстъпи. Какво значи това — карам ги да търсят съвършено нови елементи, а шампионките се въртят все около това, което вече са правили. Така е по-лесно и освен това не могат да забравят колко много са им ръкопляскали точно при изпълнението на този елемент, и на другия, и на следващия. Аплодисментите още им звучат в ушите, а аз искам нещо съвършено ново, и много повече работа, и съм убедена, че друг начин няма… Тръгвам с тях за зимния лагер на Белмекен, където ще поставя новите композиции. Искам да видя как ще изглежда върхът на художествената гимнастика през 1982 година. Докато чакаме автобуса в заличката на стадион „Васил Левски“, всички минават на кантара. Всички в нормата. Само абсолютната световна шампионка — с половин килограм отгоре. Нешка излиза от равновесие. Точно защото не друг, а Анелия си е позволила такова „нахалство“. С цял половин килограм отгоре. Не 50, не 100 грама, а цял половия килограм! На мен ми е малко смешно това ожесточено повтаряне на „цял половин килограм“, но се старая да не се засмея, за да не утежня и без това тежкото положение на Анелия. Вече зная, че само със скандал няма да се размине, че ще има наказание, но не очаквам, че автобусът ще замине, а едно момиче ще остане със сака си на снега съвсем самотно, разплакано, разкайващо се. Абсолютната световна шампионка!

Някога, казва Нешка, не бяхме и чували за гладолечение. Знаехме само, че има гладни стачки и че от глад се умира. А трябваше само веднъж Жулиета да мине покрай мене и да каже — у, каква си дебела, и да остана дни наред само на вода. Не можех да понеса презрението на Жулиета. Нищо не ме интересуваше. Бях убедена, че е крачка към смъртта, но трябваше да отслабна, толкова, че дори да се изплаши за мене. Никога вече не се наложи да ми направи забележка за килограмите. Ти можеш ли да ми кажеш защо аз не можех да понеса презрението на Жулиета, а те понасят преспокойно да ги презирам, и да ги меря, и да ги наказвам. И ми пъхат някакви листчета, дето обърквали кантара със сто грама. В тяхна полза, разбира се. Да им имам ползата. И си мислят, че са ме надхитрили. И не могат да се съвземат от суперточното ми око, като им кажа, че не са 42,200, а 42,300. Не, ти можеш ли да ми кажеш наистина какво точно си е мислела шампионката, когато ми идва с тези килограми. Кога ме е виждала да проявявам специално снизхождение към шампионките, та точно тази, която с толкова мъка се задържа в отбора, при първия си успех ще мисли, че й е разрешено нещо, което на никоя не е.

През цялото време до Белмекен Нешка се ядосва и разговорът минава в задаване на въпроси, на които не чака отговор. Аз самата съм доста над нормата и по въпроса за волята да се придържаш в определени граници изобщо нямам мнение. Успявам все пак да кажа, че някога те не са били толкова слаби — и си ги спомням, и имам много снимки, и Жулиета имаше проблеми с килограмите на Богдана Тодорова, която също като сегашните момичета търпеше да я презира треньорката и криеше бисквити и шоколади под дюшека. Всяко действие търси противодействие. Може би това постоянно мерене на кантара притъпява проблема с треньорското презрение и уважение.

Съвсем излишно взех думата. Можех да си мълча и по-добре щеше да е. Някога те играели съвсем друга гимнастика. За сегашната гимнастика било много необходимо да си стоят точно в тези килограми, определени от наблюденията като оптимални за всяка. Много добре съм виждала, че и един килограм да качат, играта вече спада.

Виждам наистина, точно така е, но килограмовата война според мене отнема много повече енергия, повече сили, повече нерви, отколкото всичко друго в работата на Нешка. После, когато залата й се напълни с народ, много пъти съм й предлагала да определи една от помощничките си, или доктора, или когото реши, че може да се справи със следенето на килограмите. Някой друг да отговаря и да се занимава с този проблем и да се освободи от една наистина излишно обременяваща грижа. Никой не можа да се справи и тази война си я води сама.

Когато бяха по-малки, преди да се роди Аглика, ги взимаше вкъщи „на лагер“. Нареждаха се напреко на спалнята и им беше много весело. Нешка установяваше хранителен режим — зеленчуци, ядки. Е, това не беше чак от най-приятните неща, но обичаха този лагер на шестия етаж на „Бъкстон“ 13.

После взимаше по една за десетина дни. Тази, която има нужда да смъкне килограмите. После реши да им покаже, че може да се яде по една ябълка и кисело мляко и да се работи по четиринайсет часа — това в залата на Белмекен. Момичетата виждаха, че може, но предпочитаха пържолите и най-голямото наказание беше, когато някоя няма право да яде банани.

После мина на осеммесечно суровоядство. Ядеше коприва, салати, краставици, домати. Нищо готвено, дори и копривата — само окълцана. Орехи, бадеми, фъстъци.

После деветнайсетдневно гладуване. Пълно! И твърдеше, че се чувствала отлично и след суровоядството и гладуването не вземала вече никакви лекарства и нищо не я боли. И тях нищо не ги боли. Ядат си нормално и се чувстват добре, а пред тях се движи някакъв дух и вече никаква материя.

Момичетата са уплашени не на шега. Кажете й, че ни е ясно всичко. Ще се грижим сами за килограмите си, казва Илиана. Да престане да гладува. Ще се свърши. Няма нужда да ни мери, няма нужда да се интересува от този проблем повече. Кажете й, че е победила, убедила ни е, да престане…

Сигурна съм, че Илиана си е вярвала, когато е казвала, че всички са убедени, че килограмовата война е приключена с прочутата гладна стачка на треньорката, която вече е доказала, че може да се гладува и да се работи, в което между впрочем те и не се съмняват, но не искат да гладуват и не искат толкова много да работят. Но все едно какво искат. Тяхното събрание е решило да се грижат сами за килограмите си и да освободят треньорката от тази тегоба, която поглъща излишна енергия и винаги е повод за много нерви.

Това искрено решение да се прекрати килограмовата война и отборът сам и доброволно да следи за оптималното тегло трае от ден до пладне. Момичета. Почти деца. Яде им се и сладолед, и шоколад. И нямат воля, колкото и да ги презира треньорката. Днес една, утре друга — все има поводи за лошо настроение.

Нешка минава към друга тактика — гладувам за Илиана, гладувам за Лили… Нещо като посвещавам това стихотворение на… Не, нищо такова, разбира се. Удостоените с такова особено внимание нито са поласкани, нито са благодарни от това посвещение. Не могат да понасят, като я гледат да се топи и всички в залата знаят, че е точно за тях. Илиана, а по-късно и Лили твърдяха, че им е все едно кой гладува и кой не. Най-добре този, който гладува, да си яде, защото не е възможно такъв факт да ги заинтересува. Това е най-погрешната тактика и предизвиква единствено яд, и яд, и яд. Но както яростно отричаха всякаква заинтересованост от това, че Нешка е останала на вода и чай (без захар, разбира се), така и не можеха да не смъкнат излишните килограми. Все пак, като види старанието и резултатите, ще се трогне и ще прекрати гладуването. Така за два-три месеца се постигаше относително спокойствие в залата. Защото без отклонение не може съвсем, но не са от порядъка на „цял половин килограм…“

Валя казваше как всяка вечер се заканвала да й каже — не съм от желязо, вие сте, но аз не съм. Съвсем обикновено момиче съм си. И никога не й го казала. Като ги гледам, мисля си, че Анелия е тази, която се заканва преди да заспи. И тя нищо не казва. Затова пък Илиана и Лили казват, та казват и за другите две.

Разказвам й на Нешка как Валя е ходила по перваза на нейния шести етаж на „Бъкстон“, когато я заключила в хола, за да не отиде в кухнята, докато треньорката била на някакво заседание. По това време тя също гладувала и не се сетила да отвори хладилника и да види, че вътре няма нищо и е излишно да заключва. А Валя, като видяла, че хладилникът е празен и толкова усилия са били напразни, едва не паднала от перваза по обратния път.

Нешка така пребледня, така онемя срещу мене, че ми стана чак страшно. После каза нещо съвсем неочаквано:

— Винаги съм мислела, че животът е пълен със случайности. Ако Валя беше се откачила от онзи перваз, щях да се самоубия. Нямаше да мога да живея с такава вина. Ако го знаех преди три години, никога нямаше да си позволя да заключвам повече някоя, а колко пъти съм заключвала Илиана. Ако се беше сетила самата Илиана, щеше да ме накаже с една такава разходка, за която начаса да узная, а не след три години съвсем случайно. Илиана не може да търпи толкова ефектно нещо да не се разбере веднага от всички. Валя никога не ми е казвала. Казала го е на тебе. Не е искала да я сваря в нарушение на заповедта да си седи в хола. Илианчето щеше да си седне до празния хладилник и да ми каже — представяте ли си, другарко, толкова да рискувам и за нищо… Виждаш ли колко „ако“. Отначало търсех разликите в тези момичета, за да намеря разликите в постановките на композициите. Много по-късно открих, че са и много различни характери и всяка изисква различен подход по всеки проблем…

И в борбата за килограми в оптималните граници Нешка се бореше с различни средства. Казваше — гладувам за Илиана, за Лили, но казваше и — наказвам ансамбъла за тези два килограма, които Диляна си е позволила да трупне, точно когато не трябва (всъщност то и няма време, в което да трябва, но това е месец и половина преди европейско първенство). Целият ансамбъл, защото едно от момичетата й е отнесло тайно вечеря на Диляна, когато не е трябвало. Ансамбълът мълчи. Ни дума, ни гримаса. Тръгват към изпълнението на наказанието, като че ли е нещо напълно в реда на нещата. Диляна плаче — другарко, моля ви се, много е несправедливо, ще направя всичко, което кажете, много е несправедливо, аз я накарах… Разбира се, че ти си я накарала. Повече няма да си го позволиш. Освен това ансамбълът не смята, че е толкова несправедливо, че съм наказала всички, защото снощи една на тебе е донесла вечеря, вчера друга на Лили. Изобщо всяка си има този грях — ваш предимно, разбира се, но и техен. Като съм казала, че някоя няма да вечеря, няма и толкова. Няма да умрете от една пропусната вечеря. А от тебе се иска не да направиш всичко, а да си стоиш в килограмите…

Отклоних се по килограмовата война, като разказах някои от по-драстичните случаи. Но тя е много по-тежка, защото е всекидневна, упорита, жестока и има само едно оправдание — на европейски и световни първенства българките са най-хубавите момичета. Лишават се от много лакомства повече насила, отколкото доброволно, страдат от този най-полезен хранителен режим, който осигурява необходимите калории, премахва възможността за натрупване на мазнини, дава красиви фигури, без да уврежда здравето, но те лишава от удоволствието да посегнеш към това, което най-много ти се яде. А по правило ти се яде точно това, което не трябва, и понякога се изкушаваш и получаваш наказание, което не можеш да понасяш, а треньорката се безпокои, че не се вълнуваш от презрението й. Вълнуваш се от всичко и ако можеше от вълнение да се отслабва, всичко щеше да е наред…

Отклоних се по килограмовата война, защото тя ангажира съществена част от времето и силите на Нешка, но преди Ставангер тя трябваше да се срещне и с друг забравен в нейната зала проблем — бойкота. Беше патила от него, когато работеше с ансамбъла. Поводът — наказание за превишени килограми. Преживя го много тежко, въпреки че цялата история беше продължила само четири дни и тя, и момичетата от ансамбъла съжаляваха, знаеха вините си, опитваха се да не се връщат към този случай. Четири дни момичетата тренираха при Деспа Кателиева, Нешка — на другия край на залата с Валя Ганева. После бяха щастливи да я видят, че застава отново до тях и готови да изпълнят всичко, което Нешка Робева поиска.

Сега бойкотът беше глух и свиреп. Ежедневен и ежечасен. Не можеха да приемат, че е нужна повече работа, след като така блестящо са победили в Амстердам и Мюнхен. Бяха чули, че има такова заболяване — работомания. Тяхната треньорка явно е болна от тази опасна може би колкото мързела болест. Няма спиране, няма насита на работа. Та нали сама е казвала, че името й дошло от баба й, Робката. Викали и на всички в рода Робчета, защото, като не можела да се спре, баба й Мария Робката и на другите мира не давала… Е да, ама те не искат да са робчета. И Робката трябва да го разбере и да се спре. Плановете й са направо отвратителни. Невъзможни. Неизпълними.

Когато тръгнеш с такава нагласа към дните, естествено е работата ти да не върви. Нешка не може да понесе мисълта, че в по-голяма част от тренировките се влачат, не играят. Лили плаче всяка сутрин, като си гледа плана, като че вижда нещо съвсем неочаквано и ужасно. Другите не плачат. Поемат го с презрително безразличие и после я карат нея да стига до плач. Е, дотам не се стига, поне пред тях. Само това оставаше.

Разнебитена, изчерпана, уморена до припадък. Не може да спи. Казва — само чакам да съмне. И какво, като съмне? Нищо, по-леко ми е на светло. На лагера във Варна съм отишла за три дни да я видя и съм съвсем сериозно изплашена от това, което виждам.

Разказвам й как са се опитвали да накарат Илиана да отиде да се оплаче на председателя на ЦС на БСФС. Нешка малко се съживява, събужда се, излиза от апатията. Настройва се за няколко минути бойко. Той защо не си гледа работата! Обществени деятели! Вместо да помагат, ще ми разстройват момичетата точно пред отговорно състезание. И ако си мисли, че ще му се размине, лъже се…

После угасва и това припламване. Да правят каквото щат! Те не ме интересуват. И като си помисля колко съм се тормозела от това, че искат да ме спънат, да ми пречат. От наказанията. Нищо не е това, когато отборът ти хвърчи от възторг, готов да направи всичко за тебе. Истинската мъка е, когато вътре в твойта къща всичко се разпада. Не можеш да си представиш каква силна, каква непрекъсната носталгия изпитвам по ония дни, когато бяха деца. Ако мога да се върна в онова време. Какво не бих дала, за да се върна! Нека ме мразят онези жени, нека ме наказват, нека си съдийстват, както си искат. Само да мога да видя същата обич в очите на децата. Да ме обичат и да ми вярват. Друго не ми трябва. Ти знаеш ли — те не вярват, че е нужно действително да работят повече и че действително трябва да търсят нещо съвсем ново. Самовлюбени шампионки! Не могат да разберат, че така ще ги отвеят, че нищо няма да се види от тях. И им напомням за деветото място на Дерюгина в Мюнхен, и слушат, и все едно нищо. Защо не се опиташ да си поговориш с тях…

— Ще се опитам!

Не искам да й кажа, че вече съм говорила и наистина не вярват, че толкова трябва да се работи, че съм им казвала, че и на мене ми се вижда много, но практиката показва, че тя знае точно колко, защото те побеждават, когато я слушат. И пак стигаме до същото — да, но това е прекалено много.

След години щяха да стигнат до двойната на тази норма, сега им се струваше непоносимо, защото наистина не вярваха, че е необходимо.

Илиана твърди, че я боли реброто. Докторът я преглежда и казва, че нищо й няма. Нешка приема това като симулация и я гони от лагера. Момичето се настанява в съседния хотел, очаква да го повикат обратно и после се връща в София. Рентгеновата снимка показва пукнато ребро. Нешка се зарича никога повече да не обвинява никоя в симулация. Щом твърди, че я боли, ще трябва да приеме, че я боли и толкова. И удържа на това обещание, въпреки че понякога симулациите бяха очебийни. Нищо, казваше Нешка, по-добре да приема да ме излъжат, отколкото да преживея отново нощ като тази, когато разбрах за пукнатото ребро на Илиана.

Илиана заминава за София и след няколко дни точно Диляна, която има най-леката програма, напуска лагера. Родителите й са отседнали някъде до „Спортпалас“ и Диляна се прехвърля при тях с обяснението, че не може да понася тренировките. Всъщност бягството на Диляна трае от четвъртък до вторник — време, достатъчно за Нешка да си повтори поне триста пъти — колко бях права, като не исках дъщеря на треньорка да ми влиза в отбора. И още — сега семейството ме чака с готов списък от искания. Ще отида, ще им се помоля за Диляна, а те ще ми кажат — да, но… Дъщерята е вече капитал.

Това точно Нешка няма да приеме никога. Бунтува се, негодува. И какво?

Разбира се, няма никакво намерение да се пазари с когото и да било и е убедена, че дори да дойде самата Диляна, дори да се моли да се върне, няма да я приеме, няма да се съгласи. Диляна идва в залата във вторник, в седем сутринта, казва — извинявайте, другарско, и отива да тренира, като че нищо не се е случило. Нешка си я поема в тренировките с другите момичета, като че ли нищо не е било. Преглътнала е горчилката, обидата, забравила е категоричните си решения и — хайде, Дилянче…

Опитвам се да разбера защо. Та нали сама казваше, че няма земна сила, която да я накара да се заеме отново с тренировките на Диляна. Който веднъж те е предал, ще те предаде сто пъти. Да си я подготвя майка й, защото на нея й е много ясно, че точно сега ми е най-трудно и се настанява до „Спортпалас“, за да си нанесе удара, когато най ще заболи… Да си я тренира, да правят каквото си искат, да си й намери по-меки, по-леки, по-нежни тренировки… Нали сама казваше всичко това? Казвах! Яд ме беше и казвах всичко, каквото си мисля, всичко, което ми е накипяло. Едно е да го кажеш, друго — да го направиш. Как ще оставя Диляна! Такъв талант! Нямам право…

В Ставангер, на Третото европейско първенство — 27–31 октомври 1982 година, се състоя истинска битка между българския и съветския отбор. Видя се още на предварителните тренировки, че борбата ще е остра, оспорвана. Известният в миналото гимнастик Виктор Клименко се беше прехвърлил от спортната в художествената гимнастика. Старши треньор на националния отбор. Не, не беше само респектът от името. Клименко се беше постарал наистина да стегне редиците. Бяха поработили здраво. И нашите момичета разбраха още на тренировките това, което Нешка повтаряше цяла година — няма да минат през състезанието като парад на красотата. Ще трябва да воюват за всеки медал.

Воюваха и усещаха къде какво са пропуснали.

Ще дам и това класиране, за да стане картината по-ясна: Раленкова и Куткайте — абсолютни шампионки с 39,400, 3. Раева — 39,350, 4. Девина, 5. Игнатова, 6. Бошанска, 7. Белоглазова, 8. Мойжишова…; въже — Раленкова, Раева, Девина; обръч — Раленкова, Куткайте, Раева и Девина; бухалки — Куткайте, Раленкова, Раева и Девина; лента — Игнатова и Куткайте, Раева; ансамбли — 1. СССР, 2. НРБ, 3. ЧССР…

Настроението в нашия отбор е доста под нулата. Победа, разбира се, не може да се каже, че не е победа. Единайсет медала за НРБ, 8 за СССР. Не, въпросът не е само за медалите. Битката беше страшна. Никой вече не казваше — българките са отишли с пет години напред. Говореха за новото, което е донесъл Виктор Клименко в съветския отбор. Треньорки и съдийки се радваха, че отново има борба между две големи сили. Това дава надежда и на другите. Щом Клименко можа ла се доближи до българките, не е невъзможно да се опитат претендентки и от други страни, нали? Всички намират, че състезанието е било интересно. Обсъждат композициите на Робева. Много интересни, наситени с трудност, оригиналност, много стил, много сила, но българките вече не са така божествени и недостижими. Приземиха се малко в тази борба…

В нашия отбор никой нищо не казва. Анелия — и доволна, и недоволна от тази поделена титла. Илиана място не може да си намери за тези пет стотни, които я изпращат чак на трето място. Ако жребият… После се отказва да мисли за жребия. Имаше ли възможност през тази година така да изпревари другите, та да не става въпрос за пет стотни и жребий и за никакви колебания и спорове? Имаше. Не го направи.

След Мюнхен казваше — аз си изядох титлата. Сега нищо не казваше, но излизаше от кожата си от яд.

Лили стискаше златния медал от лентата и си повтаряше — можеше и по-лошо да бъде. Този път се измъкнах, а за следващото състезание — ясно…

Нешка мълчеше и се надяваше, че нейните момичета са разбрали за какво точно става дума, когато настоява — повече работа и търсене на новото. Не е работоманията на Робката. Те вече нямат право на отпускане. Аз — по-малко от тях. Ако това са разбрали, ще съм благодарна на Ставангер.

Разбраха го. Това не означаваше, че след години нямаше да се появи същият проблем. Но поне до Страсбург урокът от Ставангер беше в сила.

Дава ли предимство победата? Категоричната, безапелационната. Дава повече задължения. Чувство за отговорност, което те притиска все повече. Трудно се издържа. Една след друга гимнастичките си отиват. С признание, с почести, със слава се оттеглят Нешкините шампионки, а нейните дни все повече се сгъстяват. Преди европейското първенство във Флоренция при великотърновската криза казваше — не мога повече! Така съм уморена, така изчерпана, че мине ли Флоренция поемам малките и ги готвя за олимпиадата. Ще пропусна световното първенство. Ще оставя големите да ги подготвят другите треньорки. Казва го настръхнала, като очаква, че ще й напомня, че никой няма да я остави да пропусне каквото и да е световно първенство, а особено това във Варна, за да ме попита тя не е ли човек и защо да не може, и защо да няма право на отдих, и то какъв ли отдих — нали ще подготвя малките за олимпиадата. Нищо не казвам.

— Защо мълчиш? Мислиш, че нямам право, нали?

— Не, защо. Имаш право, но няма да го направиш. При посрещането от Валядолид й казвах — сега, ако си умна, ще се оттеглиш, а тя се смееше — сега, ако дойдат твоите колеги за интервю, ще им кажа на какво ме учиш! После питаше — казваш ми го, защото знаеш, че не съм умна, нали?

В първите години, изтощена от безплодни борби, разправии и опити да я спрат, пише в своя дневник: „Малко да ми укрепне Валя, ще й оставя децата, ще й помагам, ще се оттегля.“ И след няколко дни: „… Ще се боря, ще победя, много мога! Няма да си оставя децата. Ще ги изведа нагоре! Няма никой да ме спре! Няма да се дам…“

Щом тогава не се отказа… Щом после при онова наказание не се отказа… Щом в онова отчаяние преди Ставангер не се предаде…

Откъде намира сили? От съзнанието, че може? От желанието да слушат зали в различни краища на света българския химн? От отговорността пред победите? А може би да минеш през преизподнята на кризата и да оцелееш, и да победиш си има също своята сладост. Не зная, когато я виждам в тези страшни състояния да чака да съмне, ми се иска да имам силата да я накарам да се откаже, да излезе от залата, да отиде на море, на планина, някъде, където се диша свободно, да не мисли за гимнастика, да поживее поне месец без кошмара на тези нейни страшни, невъзможни планове. Без съпротивата, която изглежда, че е изцяло отвътре, но все по-често идват сигнали, че се подготвя отвън. Да не мисли за нищо, да се съвземе, пък после ще видим…

Разбира се, невъзможно е. Където и да отиде — и на море, и на планина, все за залата ще си мисли.

Питам в едно интервю Иван Абаджиев кое място за него е родината, когато е далеч от България, и той казва: „Три са местата — Нови Пазар, физкултурният техникум в Пловдив и тази зала. Детството ми, младостта и целият ми съзнателен живот…“ „Тази зала“ е една неуютна, тясна зала, пълна с грохот, но това му е животът на човека, това му е родината.

Нешка не я питам такива неща. Официални интервюта с нея не правя. Няма какво да я питам — и на нея тази зала, пълна с музика и движение, пълна с напрежение, нерви, с това вечно недоволство, накъсано от звездни мигове на откриване на новото, й е и животът, и родината, и миналото, и настоящето, и бъдещето. И всички опити да я прогонят от нея се разбиват в тази нечовешка устойчивост. Инат, и амбиция, и обич, и вярата, че това ми е мястото, това ми е работата, това ми е дългът.

Щастлива ли е? — пита майка й. Понякога много. Понякога нещастна. Също много. Но това е единственият начин на съществуване, възможен за нея. Засега. Какво ще стане в бъдещето, никой не знае. И тя не знае.

Един колега ме преследва цяла седмица с въпроса, какво ще прави Нешка Робева след десет години? Казвам му — не зная, и той мисли, че не искам да му помогна. Снимат нов филм за нея от студио „Екран“, трябва да направят интервю с него и един от въпросите е какво ще прави Нешка след десет години, и аз не искам да му кажа. Казвам му, че и самата Нешка не знае, а той настоява — тя нека да не си знае, а ти кажи какво ти мислиш. Нищо не мисля. И не искам да мисля! След кризата преди Ставангер, след онова състезание, в което Нешка се надяваше момичетата й да помъдреят и те наистина помъдряха, тя реши, че трябва да подготвя две програми едновременно — едната за турнира за Световната купа и другата за световното първенство в Страсбург. Сега момичетата не казваха — много е, не питаха как ще издържим, а тренираха с увлечение, с ожесточение и Нешка беше неизказано щастлива. Изглежда, има си все пак нещо вярно в подозрението, че е болна от онази болест — работоманията. Умира си да работи и да вижда около себе си хора, които работят с удоволствие. Повече не й трябва. Е, разбира се, и да са здрави всички. И Аглика по-специално, защото е спокойна само когато са здрави близките й. Е, и мъжът, когото обича, да е пълен с добродетели. Ако нещо малко не достига до съвършенството, Нешка е готова да го обяви за дребни, мили слабости. И все пак нека прощава мъжът, когото обича — всичко извън залата е на втори план. И той включително. Има ли в залата момичета, които работят с увлечение и не плачат, че планът е непосилен, това е такова щастие, което не може да се сравни с никое друго.

Тогава музиката се намира с лекота, като откровение. Като непрекъснато откровение, защото се търси много музика. Сега е моментът, не бива да се изпуска. И тя идва една след друга без никакво затормозяване. Тогава и Ники решава, че и това може, и онова може да се аранжира чудесно. Постановките на композициите вървят в някакво необикновено темпо. Идеите идват една след друга, застигат се и се изпреварват, трябва само да побърза да им намери точното място, да не се попилеят. Нешка се смее, шегува се с всички в залата, готова да окуражава, да поощри. Звездни мигове, пълни с творчество, с надежда.

Е да, ама може ли да бъде наистина безкраен празникът? Няма такова нещо. Нешка трябва да преживее болката от още едно оттегляне. Никой не знае какво изпитва при тази мисъл само — това момиче няма да играе повече! Преболедува оттеглянето на Валя и Тереза. Беше обидена, че й го наложиха и трябваше да се признае за победена. Повече наистина нищо не мога да направя за тях. Ако мога, ще се боря…

Сега това момиче, което нямаше повече да играе, беше Илиана Раева. Не, за нея може много още да направи. В Илиана има още много заряд. Нешка вижда композиции за нея поне за още три големи състезания. Илиана твърди, че не може да издържи на тежките натоварвания.

Всъщност не може да издържи на мисълта, че ще дойде още едно състезание и отново друга ще е първа. Тази мисъл направо я изважда от равновесие. Не може да понася само като си го представи.

Нешка се успокоява с надеждата, че Илиана може да стане добра треньорка. В незнайното време на своето оттегляне тя вижда едно от нейните момичета, което ще я замести, едно, което няма да се задоволява с малкото, ще търси категоричните, ярките победи и ще има силите да ги отстоява. А тя ще помага. Коя ще е тази бъдеща голяма треньорка? Не може да се каже. Бъдещето ще покаже, но на нея й се иска да е някоя от тези големи гимнастички. Не е вярно, че шампионките не могат да бъдат големи треньорки. Галениците на съдбата, тези, които са получавали повече даром, не могат. Нейните не са галеници. Борили са се, отрудени, изстрадани са им победите. Някоя непременно трябва да я наследи. Нека всяка опита.

След четири месеца Илиана се връща и Нешка е така щастлива, че в първия момент не обръща внимание на възраженията и протестите, с които се посреща това завръщане. И защо наистина ще протестират? На турнира за Световната купа с друга гимнастичка вместо Илиана ние не можем да отидем. Значи две вместо три. Такъв е регламентът. Няма логика в този протест. Нямало да се справи. Дванайсет килограма трябвало да смъква, да наваксва пропуснатото в четири месеца… Ами ако не успее? Нешка просто няма да я пусне на състезанието, ще я подготвя за световното първенство. Е, точно това не искат от федерацията. Вече са решили, че в Страсбург трябва да замине Даниела Грънчарова. След дълги колебания дават и Даниела да я подготвя Нешка. Подготвя я. Прави всичко възможно за това момиче, което я трогва с трудолюбието и упоритостта си. От всяко момиче ли може да направи шампионка Робева? Почти от всяко. Но ако не й пречат. Тук се пречи с нетърпение, с бързане, с противопоставяне. Нешка изчакваше всяко от своите момичета да узрее за победата, налагаше го по международни турнири, извайваше го внимателно, грижливо. Илиана наваксва за два месеца пропуснатото в четири. Страшно трудно. Даниела не може за година да навакса пропуснатото в годините.

Обвиняват Нешка — нали сега тя готви Даниела, защо да не стане шампионка? Защо не й направи композиции като на Лили, като на Анелия? Ами те, композициите, се правят според гимнастичката. Тя и на Анелия не прави композиции като на Лили и на Лили — като на Анелия. Едната може едно, другата друго. Не искат да видят колко далече е Даниела от двете момичета. Не искат да видят, че е далече и от Диляна. Мислят, че връщането на Илиана им пречи…

Не може да им обясни всичко това. Ще тръгнат едни приказки — тя не обича Даниела, не й вярва, няма нищо да направи. Няма да е вярно. Иска много нещо точно за Даниела да направи. Иска да им докаже възможностите си точно тук. Амбицирана е. Иска да докаже и предимствата на трудолюбието и упоритостта. Трябва да й дадат време. Трябва да проявят търпение, защото шампионките не никнат като гъби. Това поне трябва да са разбрали…

Не иска нищо да обяснява. Научила се е да мълчи. Работи и мълчи. Илиана е отново в дома й — на „лагер“. Двете гладуват. Работят. Лили Игнатова е неузнаваема. Пета в Ставангер. Не може да го понесе и избива в луди тренировки. Анелия става все по-зряла гимнастичка. Диляна — ненаситна на игра. Не обича само черната работа по отработването на детайлите. Нешка е в някаква творческа жажда и творческа мощ. По това време прави 54 постановки на композиции, които бележат нов връх в художествената гимнастика. Ново, ново, ново! Подкрепена от един силен екип, вдъхновен, амбициран, търсещ.

Музикалният съпровод на композициите на българките винаги е привличал вниманието. И с пълния синхрон на музика и движение, и със силата си, и с това, като че ли е създаден точно за това момиче, точно за този уред, точно за тази композиция. То не е само защото Нешка дълго търси. Умее да намира. Дарба! Искрица божия някаква. Специалистите спорят каква музика. Класическа или естрадна? Може би фолклор? Не искат да приемат оркестровото изпълнение.

Нешка воюва за оркестъра отдавна, още като състезателка. Какво богатство — тихата мечтателност на цигулката, извънземната дълбочина на арфата, покъртителният драматизъм на кларнета, скритата страст на китарата, дивите ритми на барабаните… Как може да се лишаваме от всичко това. Защо?… Записала си го е в треньорския дневник. Мечтата за оркестров съпровод не я напуска, но тъй като е забранено, търси силата на единия инструмент. Най-напред на най-богатия — на пианото, после и на другите. Нека хората чуят как в техния спорт може да звучи цигулката, китарата, обоят, хармониката, тъпанът, кларнетът. Колко различно настроение носят!

Това по-късно. Сега за Белград и Страсбург е все още само пианото. Търси музика, която ще разтърси двете зали, ще очарова, ще покори публиката в двата града. Търси вечното, което вълнува във всички времена, във всички географски ширини, и онова, което за всеки народ си е само негово, обичано, свято. Търси това, което вълнува в днешния ден, и гледа да не е така преходно, че да е остаряло до дните на състезанието. Това, което ще е най-почувствано от момичето, което ще се подеме от трибуните.

В началото, когато се появих с една композиция по музика на Бетховен, арбитърката на лента Валентина Батаен събра цяла конференция, за да ми се забрани такова „кощунство“, а сега Бетховен звучи в нашата зала на всяко състезание, казва Нешка. Страхуват се в техническия комитет от оркестровия съпровод, защото ето какво станало в спортната гимнастика — приели го и сега диско, та диско. Нека да има и диско! Това са млади хора — тези на килима и другите в залата. Харесва им диското, но треньорките по художествена гимнастика ще проявят достатъчно вкус, та да не поставят и дванайсетте си композиции по дискомузика. В спортната гимнастика имат по едно съчетание на земя и може да се получи такава неприятна изненада на някое състезание. При нас няма такава опасност. А и преобладаващото мнозинство от треньорките в нашия спорт действително имат висока музикална култура.

На едно сравнително високо равнище на музикалния съпровод композициите на Нешка Робева винаги са се отличавали с особена сила. Ще минат години, а тези, които обичат художествената гимнастика, ще си спомнят композициите на Илиана Раева по „Лунната соната“ с топка, по „Зорбас“ с лента, по „Спартак“ с обръч, по „Лебедово езеро“ с бухалки; на Анелия по „Ах, този джаз“ с бухалки, по „Лятно време“ с топка, по „Болеро“ с лента; на Диляна по „Токата и фуга“ с топка, по „Танц със саби“ с обръч, по Моцарт и Елвис Пресли с бухалки; на Лили по „Кармен“ с бухалки, по „Бръмбарът“ и музиката от „Кабаре“ с лента.

Ще минат години, а хората ще си спомнят композициите, ще звучи музиката с тях, ще си спомнят победите на тези момичета и това, че те са се откроявали ярко във всяко състезание.

Нешка ще си ги спомня някога. Сега няма време за спомени. Иска да забрави вчерашното, да се отърси от него, да не й се намесва в днешната работа. Ново, ново, ново? Да не си спомня старото, за да бъдат нови, зашеметяващи, изненадващи на следващото състезание. Само към някоя музика ще се върне от време на време, за да направи своята сензация. Да се види колко различно може да изглежда това „Лебедово езеро“ с бухалките на Илиана и после с обръча на Лили. За да се види как може да изглежда „Болерото“ на Равел след лентата на Анелия сега в… Не, още не е решила коя от малките ще има честта да играе на тази изключителна музика, но тя отново се върти на грамофона…

Животът на Нешка много прилича на живота на селянина. Оран, сеитба, плевене, страх от градушки и суши, отглеждане и жътва. Както животът на селянина и нейният е разделен на сезони. Търсене на музика, на нови елементи — търсене на семената. После постановката — сеитбата. После отработването на детайлите. Борбата с плевелите и болестите по нивята ли е най-тежкото време на селянина? Борбата с рутината, нежеланието да се видят грешките ли е най-тежкото Нешкино време?

Понякога Илиана се сърди. И как пък вижда всяка дреболийка, ама и най-най-мъничката, и най-нищожната. И как пък веднъж не можа да премълчи. Играя блестящо, всички казват — божествено, а тя — кракът ти при шенето увисна. Увисна, вярно е, ама защо не вижда, че съм страхотна (както казват хората, не го казвам аз), ами „кракът ти увисна“!

Така е, вижда. И най-най-мъничката дреболия. Една от причините за успехите на българските гимнастички е и тази способност да вижда. Това е кошмарът на тренировките. Другите треньорки ще видят, че си изпуснала, че си нанизала обръча до лакътя, че лентата се е вързала. Нешка ще види всяко малко трепване, незабележимото нарушаване на рисунъка на лентата, лекото вибриране на обръча, някакво дребничко нарушение на линията при тилната везна, някаква несигурност при пируета.

Каква необятна широта при постановката на композициите и педантична прецизност при изработването на детайлите! Момичетата са във възторг от необикновената творческа фантазия, от необикновената творческа мощ. В дните, в които се запознават с бъдещите си композиции, са горди, че имат такава изключителна треньорка, развълнувани, че това точно е измислено за тях, възбудени от представата за срещата с публиката. Дойде ли ред на това — повтори, повтори, срещнат ли се с нейното нехаресване на това нейно прочуто в залата суперпрецизно око, идва времето на глухата съпротива. Божичко, какво иска тази жена, кога най-сетне ще бъде доволна! Претрепваш се да й се харесаш, дъх не ти остава и тя ти казва, че в един момент свободната ти ръка стояла като чужда. Ако иска точно да знае, в този момент ти цялата се чувстваш чужда на себе си. Разбира се, никой нищо не казва. Някои използват малката пауза, за да си поплачат, някои отиват в ъгъла и проверяват какво наистина прави свободната им ръка в този момент, за който става дума. А в това време Нешка вече вика на друго момиче — казах ли, че трябва да се чувстваш като дъга — всичко изтеглено до краен предел, направи го двайсет пъти… И Бианка тръгва да види как може да се почувства като дъга с надеждата, че като застане пред Нешка след тези двайсет пъти, ще чуе — а, ето това е, продължавай…

Това е в крайна сметка същинската част на дните им. Постановките завършват за около месец след победата. После идва времето на шлифоването, на корекциите, защото доста след като всичко е готово, все се прибавя по нещо, обогатява се, добива ново настроение.

Някога Илиана предложи една нова система, по която работят и досега, но колко много неща се промениха. Защо не опитаме да играем по две без грешка. Който ги изиграе, е свободен. Нещо като премия. Нешка реши да опита. Две без грешка. Най-често Илиана изиграва своите осем без грешка (четирите композиции по два пъти) и си отива. Тези, които остават в залата, понякога играят и по двайсет, и по трийсет пъти, за да стигнат до двете без грешка, и питат откъде го измисли това Илиана и защо ли й трябва да казва всичко, което й хрумне. После свикнаха. После видяха ползата от такава мобилизация. А Нешка вече виждаше опасностите, които крие новата система. Илиана внимава да не сгреши, но това не е Илиана. Другите се учат да внимават, за тях полезно, но трябва да се потърси противодействието, преди да се е стигнало до това да си каже, че Ани не е Ани, Лили не е Лили.

Трябваше да се промени изискването към понятието „без грешка“…

Когато в Мюнхен ги питаха за тайната на успеха, момичетата смятаха, че наистина на никого не бива да казват истинската тайна за техните две без грешка.

Когато протестираха преди Ставангер, че излишно много работят, то беше, защото двете без грешка бяха станали четири. По-късно станаха осем и още повече натежаха, но не се бунтуваха. При петнайсет без грешка избухна другият голям бунт, който в един момент на лагера във Велико Търново вече изглеждаше като тежка, непреодолима криза.

Нешка не отстъпваше. Нито от нормата, нито от високата си взискателност. Маркираш — не го зачитам! На какво приличат скоковете ти! Не усещаш ли, че през цялото време не можеш да се отлепиш от земята — не го зачитам! И кой ще ти прости такова хващане на топката? Не го зачитам! …

Залата натежава от сълзи и неизречен протест. Ако погледне човек отстрани, ще се ужаси. Така ли се ражда тази красота, това очарование? Това ли са същите леки, ефирни, изящни, нежни и бойки момичета, които ни възхищават, когато дойде времето на големите битки. Това ли е жената, на която гледат с толкова завист колежките й от цял овят, с толкова възторг милионите почитатели на красотата.

Ако погледне човек в дневника й, ще види няколко думи, които те карат да настръхнеш — уморена съм, изчерпана до краен предел. Не мога повече! За какво е всичко това! Не издържам. Своя ли живот живея?

Своя си живот живееш, момиче. Такава ти е съдбата. Нямаш друг живот. Дадена ти е дарба, която непрекъснато те тласка напред. Имаш характер, който не може да се примири с полутоновете. Искаш да доведеш всичко до съвършенство, а съвършенството се ражда с болка. Само цветето има привилегията да се посее само в полето и всички да му се радват…

Когато доверява в своята зелена и синя тетрадка — изчерпана съм! — Нешка има предвид не само мъките по това шлифоване на детайлите, които искат безброй повторения, не само съпротивата пред ужасните планове, а и това, че й предстои най-тежкото — предстартовите кризи, които започват месец-два преди състезанието.

Получат жребия и Нешка осъмва в мисли за коя с какво е добър и лош този жребий. Всяка се затваря в себе си и вижда само лошите му страни — божичко, как нямам поне мъничко късмет, как веднъж не ми се падна нещо свястно! Всяка е готова да се ожали и да забрави, че миналия път е била облагодетелствана. Така се е оказало в крайна сметка. Всъщност постоянна жертва на жребия бяха Илиана и Лили.

В другите отбори треньорите разменят, нагласяват жребия според изградената стратегия на отбора. Най-благоприятното — за примата. Нешка никога не си позволи да се намеси в съдбата. Нали винаги тръгва с три прими? Дори когато едната е дебютантка, дори когато е съвсем млада! На последното световно първенство, в което участваше Лили, се подхвърляше от много страни — можеше Нешка да направи този компромис! Бианка е съвсем малка, предстоят й много състезания и много победи, а на Лили това й е последно (тогава още никой не предполагаше, че Лили може да се върне още веднъж). Никой нямаше да й се сърди!

Как така! — недоумяваше Нешка. На Лили й е последно, а на Бианка първо голямо състезание. И Бианка трябва да тръгне със съзнанието, че съм я предала? И както никога не съм го позволявала, точно когато тя тръгва, да си променям принципите. Абе, я не ги слушай! Само се чудят какво да измислят… Никога, никога няма да посегна към жребия и да го разбърквам. Докато съм треньорка, трите ми момичета ще трябва да знаят, че еднакво държа на трите — никакви предпочитания към никоя. Много ми е мъчно, че Лили няма късмет, не зная дали някой повече от нас двете страда от това, но то не е причина да прехвърлям нейния лош късмет на друга. И това, с което съм особено горда, е, че нито Лили, нито която и да е друга ще приеме такова облагодетелстване. Това в нашия отбор ще получи такава доза презрение, която не може да се понесе.

И може би затова предстартовите кризи на Лили са по-бурни, а търпението на Нешка в тези дни надхвърля представите за търпение.

От 15 до 17 април 1983 година в Белград се състоя турнирът за първата световна купа. Първата носителка на купата — Лили Игнатова, беше най-хубавата победителка, която съм виждала. Едно дете, готово да подскача от радост. Така щедро в щастието си, така неподправено. Ако съм художник и искам да нарисувам радостта, бих нарисувала Лили в онези априлски белградски дни.

След първия ден нашият посланик в Югославия Стефан Стайков беше казал на хората си да намерят начин да съобщят на всички българи, които се намират в Белград, да дойдат в залата. Тръгвам с Лили да й покажа телевизионната кабина и един блок български работници шумно я приветстват, връщам се и няколко души ми преграждат пътя. Мога ли да им кажа кои точно са съдийките, заради които Илиана Раева е на четвърто място? Илиана беше останала пак на пет стотни — този път зад Анелия и Куткайте. Кои са точно съдийките, за да не стане грешка. Решили да ги бият. А сега де! Само този проблем не сме имали по състезанията. Казвам им, че не бива, че посланикът ни е казал колко враждебно са настроени в момента срещу България тук и как от много време за първи път се появяват толкова хубави неща за нас във вестниците, и то на първите страници… Казват, че са видели вестниците и малко поутихват. И все пак не мога ли да им ги посоча…

Илиана беше възнаградена богато за тези пет стотни, които не й достигнаха отново, както в Лондон, за да има медал в многобоя. Публиката я приветстваше по един особен начин, нещо, което не съм виждала в никоя друга зала. Ставаше на крака и ръкопляскаше с високо вдигнати над главата ръце. Беше последното голямо, блестящо състезание на кралица Илиана. Тогава още не знаехме това.

Всъщност истински последното беше републиканското първенство в София, но за него не искам да си спомням както за посрещането на аерогарата след Лондонското световно първенство.

„Силна съм — пише в дневника си Нешка през 1979 година, — силна съм, защото смея да им кажа истината, смея да се боря“.

Да, вярно е, но всичко се заплаща. Това, че казваш истината, че се бориш, не може да не засегне някои хора. Е, сега е дошъл техният момент да ти докажат силата си. Седнали са на съдийските си столчета и решават съдбата ти. Още преди да е започнало състезанието, знаеш какво ще стане, идваш да ми го разкажеш, за да ти поолекне, а не ти олеква. Силна си, но и те са силни. Решили са да ти дадат един жесток урок, за да не си въобразяваш прекалено много.

Не обичам атмосферата на зала „София“. Малка зала, малко хора побира, а много страсти. Публиката на тази, публиката на онази. В зала „Универсиада“ идват повече хора, за да видят състезанието, и тогава се вижда, че българската публика е и компетентна, и темпераментна.

— Решили са да направят от Даниела републиканска шампионка, за да ме заставят да я включа в състава за Страсбург. Ще съсипят Илиана…

В края на състезанието:

— Видя ли. Публиката ги освирка, смее се с глас, а те се правят, че не забелязват. Не знаех, че не само Илиана, а и Анелия е в немилост. И видя ли онова малкото как им обърка сметките. Дилянчето! Него пък съвсем го бяха пропуснали. Това, с което Даниела окончателно загуби шансовете си, е, че кастри всичко трудно, оригинално, всичко, което си струваше да се види. Казали са й, че трябва само да не сбърка и готово — републиканска шампионка. Само че някои не издържат на толериране. Нали съм ти казвала. Съсипаха ми Илиана…

— А Ани?

— Ще се справи…

Когато пиша част от това, което мисля за тези състезания (само много малка част, да се напише всичко е невъзможно, то ще звучи много грозно), тези чувствителни жени са ужасно обидени. Оплакват се наляво и надясно. Те се съсипват за благото на този спорт, а каква отплата!… И още един много страшен аргумент освен съсипването. Те са си дали младостта за този спорт. Не зная как биха си запазили младостта ако не беше грижата им за този спорт, а и не ме интересува. На мене ми е мъчно, че ми смачкват силното момиче.

Илиана щеше да остане, ако Нешка й беше казала — ти можеш да бъдеш световна шампионка в Страсбург. Толкова! Това беше достатъчно, но абсолютно невъзможно. Нешка никога на никоя не може да каже такова нещо. Както не може да смени жребия, така не може да даде надежда на някоя от своите три претендентки за короната. Това е тема табу. Всяка знае, че може да стане и може да не стане. Всяка се надява и знае, че няма никакви гаранции. Когато след Валядолид Лили пожела да се върне още веднъж да помогне на отбора, Нешка дойде у дома пребледняла, щастлива и разстроена.

— Ти не можеш да си представиш с каква новина идвам. Лили се връща!

Знаех вече какво е Лили за нея след толкова години и колко е трогната и благодарна. Разбирах и тревогата й.

— Знаеш ли какво си мисля. Лили не може да не се надява на първото място. Никога няма да го признае, но не е престанала да се надява. Лили страшно ми трябва, но предпочитам да си отиде, отколкото да преживее още веднъж този ужас…

— Каза ли й го?

— Не, разбира се, нищо не мога да й кажа. Освен всичко друго и аз не мога да престана да се надявам. Не мога да ти кажа какво точно чувствам. И съм много радостна, и ми е тъжно, и не зная как ще издържим тази година с нея — знаеш какво е, но никак не мога да се откажа да имам Лили отново в отбора. Не можех да си го пожелая дори.

И при двете завръщания на Лили в отбора някои искаха да се протоколира, че са против. Добре де, протоколира се.

Защо са против? И за Валядолид, и за Флоренция Лили беше страшно необходима на този отбор. Защото не искат да имаме отбор? Или защото се надяват, че Нешка ще се провали и ще могат да извадят протокола и да посочат историческата си роля в развитието на художествената гимнастика — аз предупредих! Много е важно…

Но след победата в Белград предстоеше световно първенство в Страсбург. Оставаха пет месеца, а Нешка искаше да се насрочи конкурс за ансамбловите съчетания. Тук вече нямаше кой да я подкрепи. Всички се опълчиха срещу нея. И аз.

Не, не защото се класираха на второ място в Белград — и първи да бяхме, пак щях да поискам този конкурс. Истината е, че отдавна вече не ми харесва българският ансамбъл. Въртим се все около едно и също, другите ни изпреварват. Крепим се още на стар авторитет, но дълго няма да е. Ще ни спада ансамбълът. Имам вече виждане за друг род композиция, искам да си защитя идеите. И какво повтарят всички, че искам да изместя и Златка, че на мене нищо ми не стига. Освен всичко друго искам българският отбор да бъде единен, да нямам противопоставяне на ансамбъл и индивидуални изпълнителки. И в крайна сметка никой не е казал, че ще спечеля конкурса. Златка има опитни състезателки, аз имам момиченца, които не са играли в ансамбъл.

Смятах, че не й трябва такава беля. Ако тези деца нещо сбъркат, ако станат втори, всички ще си спомнят победите и само победите на Златка и никой няма да й прости, все едно какво е направила с индивидуалните състезателки. А освен това, що за лудост е да иска конкурс. Забрави ли, че вече имаше такъв конкурс.

Каза преди години, че иска конкурс за ансамбъл и се яви срещу композицията на треньорки и състезателки от три дружества. Трябваше да изиграят по три пъти. След третия път — ансамбълът на Нешка явно по-добър. Я още веднъж, я още веднъж. Така до осмия път, като се надяваха, че момичетата й ще се объркат и сгрешат, но грешаха другите. Накрая след някакво заседание, в което беше, разбира се, една срещу всички, решиха, че ще приемат другия ансамбъл, защото не харесват музиката на Нешкиния. Музиката беше от Гершуин, на сборния отбор — от Красимир Тасков, пианиста на отбора. После Нешка видя в този ансамбъл много от елементите на своя, но и не мислеше да протестира. Казваше с ирония и тъга — все пак конкурсът не беше излишен…

Не, нищо не е забравила. Има идея и не може да се откаже от нея. Ще видиш какъв ансамбъл! Златка Пърлева не се съгласи на конкурс, оттегли се и остави Нешка да си прави и ансамбъла. И тръгна към тази композиция „Пролетно надпреварване“ с толкова радост, като че дълго е била без работа и сега не може да си навакса безделието. Това, след като беше подготвяла по две композиции на всеки уред на своите гимнастички. Това, след като не можеше да се види пролука в тези нейни пренаситени с работа и напрежение дни. Деспа Кателиева, Райна Афионлиева и Стела Милушева й помагат за отработването на детайлите, а тя чака с нетърпение страсбургските дни, очаква изненадата у своите колежки. Кой може да си представи, че е работила по две програми и ще се яви със съвършено нови композиции, а на всичко отгоре и с такъв ансамбъл. Е, разбира се, това радостно очакване на състезанието си е съпроводено и с „време не ми достига“, и с вечния въпрос — ами ако се провалим?

Този път Нешка ще се провали! — това е в атмосферата на тази амбициозна, нервна, напрегната, възбудена женска общност преди всяко състезание. Този път ще се провали! По всичко личи. Не може да не се провали! Това е казано и неказано. Точно, ясно и с недомлъвки. С надежда и страх. Ако може Нешка да се провали, а момичетата да побеждават! Да, но не може, затова знае ли човек какво иска. Все едно, докато се уточни какво искат, те знаят едно — този път вече тя ще се провали. После са забравили, после се радват, после са горди. Преди състезанието сноват нервно нагоре-надолу по чуждия град.

— Ще се провалим — казва в тези дни и Нешка. — Съдийките вече не могат да понасят българските победи. Омръзнахме на всички. Е, сега ще се обединят. Базата се вдигна ненормално много. Никой не държи сметка за разлика в трудност, в риск, в изпълнение. Масово се вдигат десетки. Все едно какво играеш.

— Разликата ти пак е толкова голяма, че не могат да не се съобразят.

— Да, твоята приятелка много добре ти обясни с какво се съобразяват.

Моята приятелка е една съдийка от Югославия. Много си я обичам наистина, всички много я уважават и е една от най-стабилните съдийки през всички тези години, но след Ставангер ми говореше колко й е мъчно за Даниела Бошанска. Знаеш ли, вашите са съвършенство, но на мене ми е на сърцето Даниела. Колко е смела, боже колко е смела тази Бошанска! Ти виждаш — непрекъснато е на границата на провала.

Обяснявам й на моята приятелка, че не я разбирам. Да вземем всяко съчетание на Бошанска и да го сравним с композициите на нашите момичета. С Лили например. Тогава тя беше пета. Нека видим какво прави Даниела и какво Лили. В композициите на Лили има два пъти повече трудност и риск, отколкото при Бошанска (три пъти по отношение на други именити претендентки и в това отношение Бранка е права, като говори, че е смела чехословашката прима). Защо се добива такова впечатление? Лили играе блестящо, хваща всички изхвърляния в движение, в игра под уреда, след пируети, тилни везни, серия скокове, хваща ги точно, без усилия, като че падат, привлечени от магнит, въпреки че момичето се движи по целия терен непрекъснато, променя посоката, насища времето и пространството с три пъти повече движение. Бошанска изхвърля уредите толкова високо, колкото и Лили (два пъти по-малко обаче), но уредът не иска да падне в ръцете й, а хвърчи малко извън терена, Бошанска тича и го улавя на самата черта. После точно, после пак тича и публиката я аплодира, защото не иска да греши. Защото в крайна сметка освен българките това е единственото момиче, което си разрешава риска. И аз я харесвам повече от другите, но не повече от нашите. Не, повярвайте ми, не защото са си наши, макар че не е без значение. И въпреки това мисля, че ако Даниела има предимства, ще ги призная. И не мога да се примиря с това, че така, както тича до критичната граница, ако успее във всички случаи да хване уредите, това ще й се зачете като предимство пред прецизната техника на нашите гимнастички, пред двойно по-наситената им програма и пред факта, че те в крайна сметка имат композиции, завършено гимнастическо произведение, което другите гимнастички и досега нямат, въпреки че във всички страни упорито го търсят.

Нешка е ужасена, че една от най-уважаваните съдийки не може или не иска да види това. Когато спорим с Бранка, тя ми казва — трябва да признаеш, че и другите са работили много. Признавам, но ти трябва да признаеш, че не са ни настигнали, че още са далече от гимнастиката на Нешка. Признавам, казва Бранка, но трябва да знаеш, че всеки напредък на всяка гимнастичка от друга страна вече е една надежда за всички, затова съдийките ще я поощряват.

Такааа! Това е положението! Има право на всичките си страхове Нешка. Има право и на тази неизкоренима надежда. Страхува се нощем, надява се през деня, когато води последните тренировки на своите момичета. Не може, няма да е справедливо, ако не победят. Защото нали вижда и тренировките на другите…

Нешка отдавна знае, че сама си е подготвила този капан, от който нито иска, нито може да излезе. Нейните композиции са изработени до такова съвършенство, че всяка най-мъничка грешчица вече кънти. Един вик на съжаление „Ооо!“, ако нещо наруши изящната линия. И едно отдъхване, че обръчът не е полетял навън, когато друга го гони. Да, но публиката, която съжалява за трепването и се радва, че не се е стигнало до провал, прави много ярко своите разграничения. Тя отделя съвършеното от неподготвената смелост съвсем категорично.

Публиката няма да допусне да се провалиш. Публиката ще те подкрепи, ще ги застави да те отделят. Е, може с по пет стотни, но ще ти дадат преднина. Казвам й го преди всяко състезание. Дори не усещам, че го повтарям непрекъснато всяка вечер преди голямата битка. Сега, когато се връщам назад, виждам, че това е било винаги най-голямата ми надежда, това и вярата, че момичетата на Нешка ще играят блестящо, но за тях в тази вечер не говорим. Да не викаме дявола. Я да си спят спокойно. Спят ли си наистина? Те си знаят…

От 10 до 13 ноември 1983 година в Страсбург се състоя Единайсетото световно първенство по художествена гимнастика. Пълен триумф! Нешка Робева е заминала за Страсбург с девет момичета, от които седем дебютантки, и се връща с девет световни шампионки. Абсолютна — Диляна Георгиева; вицешампионки — Раленкова и Игнатова заедно с Белоглазова; Диляна — шампионка на бухалки и лента; Лили — на топка и бухалки; Анелия — на обръч. Онези цаци от ансамбъла, четиринайсетгодишните — блестящи, възторжени, вдъхновени — наистина показаха една невиждана композиция. Отново кръжат треньорки и съдийки около Нешка. Блестящо! Фантастично! Невероятно!

След първия ден водеха Белоглазова и Куткайте и в нашия лагер се вдигна мътна вълна — Нешка да не си! Казвали й, съветвали я, но дебела глава, увира ли. За какво й била толкова трудност, за какво толкова риск. На, хората си играят простичко, като детска игра. Простичко, приятно, без грешки и ето какво става. Всъщност какво стана? Анелия си изпусна лентата. Другите играха блестящо. Ани също, без това изпускане. Всъщност не беше дори изпускане. Едно нечисто улавяне. Наказаха всички. Съдийките наистина отдавна очакват някъде да се пропука в българския отбор и колкото и да ме е яд, ги разбирам. Тях пък от години ги е яд на това огромно превъзходство. Сега им е дошъл моментът.

И на нашите треньорки им дойде моментът. Нешка Робева! Голяма работа! Ето, като върви, накъдето си иска, и никого не слуша! Трудност, и риск, и виртуозност! Много важно! Хората си карат според правилника: осем — осем, не двайсет и осем. Осем, ама точно изиграни трудни елемента. Точно трудни. Точно по правилника. Не свърхтрудни, дето само като ги гледаш, сърцето ти слиза в петите. Ами да, какво е това — нашите гимнастични като играят, дъх не можеш да си поемеш от напрежение.

Вървят, и говорят, и ръкомахат. И тази музика! Кой не й каза, че музиката на ансамбъла не е хубава. Никой не я харесва… Абе никого не слуша, това е! Ето сега какво стана…

Вървим към автобусите, които ни превозват от хотела до залата и обратно. Нешка я няма в този поток. Няма я и в автобуса. Сигурно е взела такси. Добре, че я няма. Дано не е чула. И да беше чула, нямаше да им обяснява, че и лекичко, и лесничко, и чистичко да играят нашите гимнастички ще ги пометат и Бошанска, и Хайди Краузе, и коя ли не от ГДР, от Испания, от КНДР. Не, няма нищо да обяснява. Дано не е чула…

В хотела е, в стаята, жълта-зелена. Всичко е чула. Чака да заключим вратата. Не иска никого да вижда. Не иска нищо повече да слуша.

— Виждаш ли какво ще стане с мене, когато загубим. Представях си го почти така, само не знаех, че дори няма да изчакат да свърши състезанието, че още след първия ден ще започнат. Виждаш ли, вчерашните победи нямат никаква стойност. И колко злоба! И никаква милост! Знаеш ли, в първите години, когато ми пречеха за всяко нещо и животът ми беше повече от забрани, често сънувах един сън — някоя ме дърпа за косите. Сега се усетих точно така — не на сън, а наяве, като че ме дърпаха за косите…

След победата един френски журналист писа, че Раленкова прилича на древногръцка жрица, Георгиева и Игнатова — щастливи, засмени, а българската треньорка е с лице на пребито куче. Не можех да го понасям този френски журналист. Как ще пише такива неща! Как може! Емил Манджаров ми донесе снимките от Страсбург и аз видях — действително лицето й беше като на пребито куче.

След победата, когато трябваше да се награждава ансамбълът, я търсиха навсякъде из залата. Цялата наша група беше мобилизирана да я намери. Никой не можеше да се сети да влезе в съблекалнята, където се беше свила на една пейка и заспала.

След победата френските журналисти писаха: „Когато българките се коронясваха…“, „Когато българките запалиха огньовете…“, „Български триумф…“, „Страсбург е в краката на Анелия Раленкова…“, „Блестящата Георгиева…“, „Фантастичната Игнатова…“, „Уредите в ръцете на българската шесторка оживяваха, те като че бяха продължение на движещите се тела…“, „Невероятните българки…“, „Прекрасни бяха балканджийките на Нешка Робева…“

След победата Нешка разбра, че по време на състезанието вече са я детронирали. Председателката на федерацията наредила на Райна Афионлиева тя да извежда Раленкова. Райна не можеше да приеме такова нещо. И правилно. Това оставаше.

След победата разгневените жени отново й простиха всичко.

След победата един български публицист писа: „Ние всички ви се радваме. Защо не се усмихнете, другарко Робева? …“

След победата Нешка Робева стана герой на социалистическия труд и беше наистина много щастлива.

Не можеш да събереш толкова много жени в една зала и да няма ревност, злоба, завист, интриги. Не е възможно, прекалено хубаво е, за да е възможно! И как нищо от това няма право да се появи на повърхността, когато Нешка е в залата — казва Георги Дюлгеров, режисьорът, който направи два прекрасни документални, а сега прави и игрален филм точно в тази зала, така че много нещо вижда, като дублира работния ден на Нешка. Какъв респект носи тази жена!

Бях против нахлуването на толкова много жени в залата. Бях против да идват и тези, които са й тровили дните довчера. Не им вярвах. Тя казваше — така трябва. Така е най-добре.

Това, че съм против, няма никакво значение. Тя наистина не слуша никого. Дойде, разкаже какво е било през деня, за да й олекне, но наистина си прави точно това, което си е наумила. В някои от случаите бях права, в повечето — тя, затова наистина си струваше да напълни залата. И да отговори на един въпрос, който с право вълнува младите треньорки, а и не само младите. Какви са шансовете им, щом я има Нешка Робева и щом е толкова силна, че в света няма кой да я изпревари вече толкова години. Щом е поела и индивидуалното, и ансамбловото. Възможностите са да й помагат, да гледат едновременно с това ежедневно, ежечасно как се правят световни шампионки и която може, да се научи. Няма тайни. Всичко става пред всички.

Вместо конфронтация — сътрудничество. Такъв е първият резултат от идеята на Нешка да събере около себе си един щаб от кадърни треньорки.

Отначало Светла Колчевска обяви, че ще тренира своя отбор отделно. Иска да бъде конкурентка на Нешка. Много добре, съгласяваше се старши треньорката. Не съм против конкуренцията. Нека в друга зала се раждат други идеи, това е полезно. Ако е нужна моята помощ — имаш я, ако не — няма да се меся в нищо. Сама ще си регулираш взаимоотношенията в зависимост от това, как ти като треньорка ще се чувстваш по-добре.

Мина време и Светла пожела да дойде с отбора си в залата на Нешка. Искаше близначките Камелия и Адриана Дунавски да тренират с големите гимнастички, искаше помощ в композициите. Вече бяха стигнали до друга степен на развитие, когато им трябваше Нешка. Искаше да й помогне и за останалите момичета. Нешка прие това като съвсем в реда на нещата. Нали е старши треньорка, не може да откаже помощ на никоя треньорка, на никоя гимнастичка, която има шансове да влезе в тройката, в шестицата. А и как да откажеш на такива момичета. Та то е удоволствие да се работи с тях.

Няколко месеца, казва Димитричка Маслева, не можех да разбера защо Нешка се спря на мене, когато Деспа Кателиева трябваше да напусне ансамбъла. Много се измъчвах, че гледам и не виждам подробностите, които тя вижда от другия край на залата, докато тренира момичетата от индивидуалното. Не мога да спя от притеснение. Какво да й кажа? Повярвала ми, извика ме от Варна, дойдох, мисля, че никоя няма да откаже на такава покана, а сега все по-объркана се чувствам. Казвам й, а тя ми отговаря, че няма време за такива грешки, щом ме е извикала, сигурно е имало нещо в мене, което я е накарало да го направи. Да гледам и да се уча да виждам и детайлите. Научих се и това, което никога няма да мога да разбера, е как наистина тя толкова много вижда. Как, като е така погълната от момичето, което играе пред нея, знае във всяка секунда какво става в цялата зала, където тренира толкова много народ. Как може да прави такива композиции и така да ги обогатява, и така да ги отстоява. Не, това не се учи. Можем да си стоим колкото години искаме в залата и сигурно много ще научим. Непрекъснато се прибавя по някое ново знание, ново умение, но да станеш Нешка Робева, не се научава.

Малкото звено, средното звено, големите… Създадена е организация, при която талант няма да пропадне.

Вече не е така самотна. Вече не е една срещу всички. Вече е обградена от помощнички, от жени, които са заинтересовани работата да върви. Това, разбира се, не пречи на другите да завиждат. Напротив.

Нешка умее да държи на хората, с които работи. Понякога изисква непосилното — пълно себеотрицание, много повече работа, отколкото във всяка друга зала, прецизност. Изисква, но знае да бъде благодарна.

Някога много се караха с Людмил Коцев. Не можеше да понася предимството на съветските гимнастички в постановката на краката, в скоковете. Трябваше да изпреварим основните си съпернички и в този пункт, за да се успокои. Когато се ядосваше, съм я питала — защо не вземеш друг хореограф? Не дава и да се мисли за такова нещо. Той си обича работата. Не е достатъчно настойчив. Ще свикне. При нас изискванията са наистина прекалено големи. Трябва да свикне.

Някога много се разправяха с Николай Костов. Ники трябваше да е виртуоз, да създава настроение на гимнастичката и в тренировката, и в състезанието, да подсилва ефекта на композицията, не да го затрива, да не забравя акцентите. Да полага. В началото не беше виртуоз, стараеше се да помага, но все си оставаше далече от изискванията. Защо не опита й друг корепетитор? Дума да не става? Къде друг. Тя без Ники направо не може. Кой друг ще се съгласи на такова ненормално работно време. И не е вярно, че Ники не е голям корепетитор. Това, че имаме разногласия в отделни случаи, още не означава, че ще намерим по-добър.

Сега Ники е един от най-добрите. Артист! Това е едно допълнително удоволствие от играта на нашите гимнастички. Не само подборът на музиката, а и изпълнението…

Колко нерви от това, че доктор Николов дава тайно храна на момичетата, когато тя се задъхва от безизходицата на килограмовата война.

Как не може да разбере този човек каква вреда на здравето им нанася с това пълнеене и слабеене. Защо вместо сътрудник имам враг. Не, само да му дойде времето да се пенсионира, не искам нито ден да го виждам повече. Ядосва се, а дойде времето да се пенсионира и вместо да побърза да се раздели с него — доктор Николов, бихте ли останали! Това пък за какво? Децата са свикнали с него. И аз.

Не мога да си представя какво бих направила без Краси, без Лушка, казва често Нешка. Как ще издържа в залата без тези две жени, готови да останат на денонощна вахта, когато се наложи.

Вече не може без никого от своите помощници Нешка. А говореха, че е конфликтна, че е невъзможен характер. И беше истина, докато се чувстваше сама срещу всички, докато не изгради този център, който имаше за задача да предпази българския отбор от опасността да се разкрие бездна в подготовката на две поколения. Вече бяхме изпитали паниката от луфта след трите големи. Да се води подготовка над световно равнище от най-ранна възраст, да не се попилее ни едно талантливо дете, което има шансове да стане някога световна шампионка, защото с тази мечта расте почти всяко българско момиченце. Такива бяха мотивите на Нешка, когато тръгна да организира българския център за олимпийска подготовка…

Подготовката на големите се водеше при страшно трудни условия. Колко пъти Нешка си беше казвала — край, не издържам повече. Сега не можеше да каже — край! Идваха първите олимпийски игри, в които щяха да участват и състезателките по художествена гимнастика. Колко отдавнашна мечта. Човек да не повярва, че вече може да се измерва с дни. В залата има едно табло, на което се отбелязват точно колко дни остават до игрите — 100, 99, 98… 50, 49, 48… Стоп. Няма да участваме. Отново както на онова световно първенство в Мадрид, което мина без най-силните в този спорт, друга ще е първата олимпийска шампионка. Отново, както за Кармен Ришар, всички се питат — коя беше Лори Функ? А, онова мургаво момиче от Канада. Имаше много интересен финал в съчетанието с топката. Толкова…

Треньори и спортисти от всички спортове изживяха това неучастие наистина тежко. У Нешка болката като че беше притъпена. Много по-късно щеше да се сети за размерите на бедата. През тази година беше преживяла много по-голям ужас, затова вестта, че няма да отиде на първите си олимпийски игри в Лос Анжелис, не можа да я разтърси така, както бяха разтърсени други.

Едно разкъсване на мускулни влакна, една инжекция преди Страсбург. Това се беше случило с Анелия Раленкова. Нищо особено, а ето че след състезанието у доктор Николов се появи опасението, че инжекцията е била в някакъв нерв, че всичко това може да завърши зле. Тръгнаха с Анелия да търсят светила на медицината във Франция, в ГДР. Никоя нищо не можеше да каже. Тревогата нарастваше. Излекуваха после Ани в ИСУЛ, но преди това трябваше да се мине през преизподнята на всички страхове.

Никога не съм виждала Нешка в такова състояние. Нищо не ми трябва, ако ми осакатее момичето. Нищо не ме интересува, да са ми здрави децата. Нищо не искам, само да ми оздравее момичето. Казваше го с онази фанатична настойчивост, с онази фанатична обреченост, с която вярващите дават страшен обет пред боговете. Всъщност вярващите винаги се пазарят, когато молят боговете. Нешка като че обещаваше на земни и неземни сили всичко срещу една добра вест — ще й е здраво момичето. Нищо лошо не може да му се случи.

Анелия е слушала да й се кара треньорката, че е настинала, че не знае да се пази, че не загрява както трябва и точно това води до травми. Не е чула никога за страховете й, когато положението наистина изглеждаше тежко. Това всъщност никоя никога не може да чуе. Строга, взискателна, забързана в своите дни, затичана в това непрекъснато изпреварване, те не могат да си я представят как изглежда с тази буца в гърдите, с мъката и страха за здравето им.

А и откъде могат да разберат. Докато вечер Нешка си обещава, че никога нищо няма да иска — само да й е здраво момичето, през деня, когато момичетата я виждат, тя гаси мъката си с единственото средство, което познава като лек за всичко — работата. Точно когато не се знае какво ще стане с Ани, Диляна отново си е замърсила лещите и твърди, че не може да тренира, защото се страхува за очите си. И Нешка се страхува за очите й, но е убедена, че тя може да си пази повече лещите и освен това никак не може да се съгласи, че тези лещи усещат точно кризисните моменти и тогава проявяват ужасния си характер. Лили обратно. Когато в залата става особено горещо, е доброто дете на Нешка. Забравя, че не може да понася плана, забравя, че е тежко, че с нещо не е съгласна. Тренира. Както се отрича от всичко земно в тези дни, Нешка не може да не е щастлива, че Пилето работи и освен това времето, което са освободили Анелия и Илиана, е погълнато от Бианка. Това момиче, което още с появата му специалистките от цял свят определиха като талант номер едно в художествената гимнастика, изгонено някога (не толкова отдавна) от една зала като безперспективно. Нешка знае колко е талантливо, но знае и това, че специалистките още нищо не са видели. Още е в първата фаза от Нешкината преработка. Ще трябва да мине през три-четири смени на композиции, за да се види по-ясно в какво точно му е талантът, през още три-четири, за да стане истинска претендентка за титлата, и през две-три титли след това, за да е голямата гимнастичка Бианка Панова.

Говорим си с Нешка за Бианка и сме доволни, че никой не може да види колкото тя вижда. Това, което Нешка изброява, са дребни несъвършенства, които сега не се забелязват, но когато всичко се шлифова до блясък, наистина добиваш усещането за друг мащаб на гимнастичката и гимнастиката. Това непрекъснато усъвършенстване на качествата, което дава все повече възможности на гимнастичката, което често не се забелязва от специалистките, но непременно се отделя в една зала, пълна с хора, дори когато тези хора за пръв път виждат художествена гимнастика. Странно нещо е наистина публиката. По-точна оценка трудно ще се получи. И така, Нешка работи и вижда как бързо напредва това момиче. И понякога не се сеща, че самата тя вече много е израснала и не само Бианка, а и Величка Бонева, и другите малки момичета се променят с други темпове.

Не, не е вярно, че не забелязват специалистките. В този случай не можеха да не забележат. В София се състоя турнир на най-силните гимнастички в света — неучаствали в игрите и участнички и медалистки, които се загубиха пред категоричната победа на българките. Първа — Диляна Георгиева, втора — Анелия Раленкова. А всички говореха за едно друго българско момиче, неучаствало в класирането — Бианка Панова…

Най-напред Нешка изпревари в бухалките. Увлече се да докаже, че нещо толкова отричано, посрещано с толкова неудоволствие може да бъде интересно. Илиана правеше за пръв път такъв диагонал, наситен с изхвърляния. Лили ги разделяше и събираше, чукаше ги предизвикателно. Диляна се ослушваше в музиката на бухалките, после ги „скриваше“ от публиката с виртуозната си динамика. Анелия им даваше някаква непозната мощ… Бухалките станаха доминиращо български уред. После се увлече по обръчите, защото беше видяла, че на един турнир в Прага чехословашката треньорка Мария Чижкова я беше изпреварила.

Когато възстановиха обръча след едно дълго прекъсване, Нешка беше болна от бронхопневмония. Беше нахвърляла, още не беше обмислила композициите си, но достатъчно беше да види през март, че Чижкова я е изпреварила и да се втурне с цялата си енергия да търси ново, ново, ново! И през май вече всички специалистки да установят, че не са можели да си представят, че обръчът може да изглежда и така, че е намерила толкова нови посоки и форми на движението му, че може да бъде така многообразен и богат.

През цялото време, откакто е треньорка, я привличат възможностите на топката. Непрекъснато усъвършенства, непрекъснато извайва, взима по три медала, където и да се яви с нейните три композиции. Радва се на възторга на публиката. При топките точно залата притихва, като че не диша, за да избухне след това във френетични аплодисменти.

Чехословашкият журналист Мирко Фишер не можеше да дойде на себе си от изненада, че разликата е така голяма. Ти разбираш ли какъв шок изживях. Аз си харесвам много Марта Бобо. Не казвам Бошанска, не казвам Хавличкова — отбележи си това, защото съм не по-малко чех, отколкото ти си българка. Допада ми простичката като детска игра гимнастика на Бобо, а сега гледам и виждам огромната разлика. Марта Бобо пипа топката като баскетболистка, Анелия Раленкова я докосва нежно, после я изхвърля нагоре, нагоре, като че с дъха си, никакво усилие, после не разбирам как я е хванала и я търкаля по тялото си, като че е част от нея… Не, това е невъзможно. Добре, че играят още веднъж на шампионата, за да се уверя, че съм видял това, което първия път ми се е видяло невъзможно…

Лида Новакова, журналистка от Полша, е поразена от лекотата, с която играе Лили Игнатова. Признай, че тя прави най-трудните неща в художествената гимнастика. Откакто наблюдавам този спорт, точно Лили е тази, която се натоварва с най-голямата трудност, но извежда така докрай нещата, играе с такава очарователна безгрижност и грация, като че това, което прави, нищо не е. Едното удоволствие само…

Ливия Меделонски, треньорка на националния отбор на ФРГ, е възхитена от силата на Диляна Георгиева, говори за дванайсетте композиции на Робева и все се връща към топката на Георгиева.

По-късно, когато върнаха в програмата въжето и бяха минали само няколко месеца от възстановяването му, на Турнира на „звездите“ беше дошла арбитърката на този уред — американската съдийка Андреа Шмид, и беше изненадана от богатството, което е внесла тази изключителна треньорка Робева. Как е възможно! Нейните композиции показват съвсем нова траектория на този, общо взето, скучен уред. Бях любопитна да видя какво е направила за такъв кратък срок, очаквах изненади — от нея човек винаги може да очаква изненади, но това, което видях, надхвърля всичките ми очаквания.

Разбира се, след още няколко месеца въжето щеше да изглежда още по-наситено с оригинални елементи, композициите — завършени.

Както топката, така и лентата е в центъра на вниманието на Нешка от първите й треньорски дни: топката — поради особеното предпочитание, лентата поради особената амбиция. На този уред арбитър е Валентина Батаен, жена, която все не харесва българските ленти. Нешка иска да накара Батаен да каже някой ден — действително това е връх в нашия спорт! Такъв връх сега беше композицията по „Болеро“ на Равел, която подготвяше за Виена.

Вече няма „български уред“. Всички са български, въпреки че с медалите за лентата винаги си имаме проблеми. Точно лентата спазва изящната, класическа линия с много, много движение, наситена обаче с висша трудност, наситена с рисунък и широта. Амплитудата тук трябва да впечатли, да покори. Тя не може да бъде отречена от никой арбитър. Всички уреди вече са български. Върхът на гимнастиката е български.

Ала Свирски, треньорка от САЩ, дошла да види това европейско първенство, казва, че не се изненадва от композициите на Нешка Робева, не се изненадва от виртуозността на нейните гимнастички. Това, което не може да разбере, е как всяко момиче, което подготвя знаменитата треньорка, идва на всяко състезание с шампионското си самочувствие и не забелязва, че съдийките буквално са настръхнали и се чудят за какво да се хванат. Защото, съгласете се, това, което прави Робева, вече надхвърля всяко търпение… Мога ли да й кажа как постига това съчетание между съвършенството и волята за победа, вярата в победата?

Не мога да й кажа.

Ала Свирски не можеше да знае каква паника беше настъпила в българската група три дни преди състезанието. Нямаше човек, който да не съветва Нешка да пусне Бианка вместо Лили. Не, не с желание да я провалят. Този път с грижа. Та Лили непрекъснато греши, а Бианка е разкошна. Само че в един момент, когато решава да стресне Лили и казва — Бианче, вземи лентата, искам да видя още веднъж, на Бианка й руква кръв от носа. И като казва, че лентата й е по-къса, Лили носи с готовност своята. Ето ти на тебе стряскане! Лили продължава да греши, паниката в нашата група нараства, а Нешка решава да играе точно Лили.

По-късно, когато чете какво съм написала за тези колебания и за това решение, Нешка казва — ако искаш да кажеш цялата истина, трябва да кажеш, че бях умряла от страх. Беше, вярно е. Тя и без това все си е умряла от страх, въпреки че никак не обича да наричам това състояние, в което изпада, с толкова обидна дума.

Преди състезанието буквално си трепери месец-два и си повтаря — страх ме е, Марги, страх ме е! Когато всичко е минало, щастлива от победата, като че забравя и казва — ами то не е точно страх. Не зная как да ти го обясня, но не е точно…

Аз и не искам да ми го обяснява. Какво има толкова да се говори. Затова сега съм малко изненадана. Как така изведнъж толкова ясно произнесена присъда на това състояние.

Зная, че умираше от страх. Не можеше да спи. Не можеше дори да говори. Искаше да се съсредоточи, да си внуши, че точно така трябва, да внуши на Лили, че не може да сгреши. Не е възможно. Лили е толкова силна. Какво, като се е смутила преди състезанието! Тя пък кога ли е била спокойна. Не бива да се драматизират нещата. Трябваше да спаси Лили! Не може да я доведе дотук като титулярка и в последните дни да я смени. Знае, че е разумно да я смени. Титулярката изплашена, резервата сигурна — какво по-ясно, но има друго, което не може да обяснява на никого. Направи ли го, губи Лили! А губи и нещо друго съществено — шампионската увереност на българската тройка.

Малка грешчица да беше направила Лили, щеше да се надигне онази мътна вълна и да помете Нешка, още повече че сега наистина я бяха съветвали. Не си измислят — всички съветваха.

Лили игра блестящо. Как да й обясня на Ала Свирски как се изгражда, поддържа, пази шампионското самочувствие на българките?

Има неща, които не могат да се повторят. Не можеш да се научиш да бъдеш Нешка Робева! Не можеш да посъветваш някого да поеме такъв огромен риск, когато умира от страх, само защото си вярва, че нейните момичета толкова много й вярват, че не могат да се провалят.

Виенската публика, общо взето по-сдържана, по-умерена, избухва при лентата на Раленкова по „Болеро“ от Равел. Не, наистина това е върхът на състезанието, колкото и да са възхитени всички от композициите с топки, с бухалки, с обръч на Робева. Колкото и да са възхитени и от другите две ленти. „Болерото“ наелектризирва залата както нищо друго в тези дни. Само една жена не харесва тази композиция. Не, няма грешки. Валентина Батаен просто не може да приеме, че на такава точно лента ще се вдигне десетка. Аргументи? Никакви. Намаляват оценката на Анелия при пълно освиркване. Увеличават оценката на Галина Белоглазова. И при това положение Ани е вече шампионка. Това обявяват светлинните табла и протоколите, които получаваме преди почивката. Никоя от следващия поток, където играе Лили, не може да я застигне. И с десетки не!

Нешка се старае да изолира Лили, та да не разбере. Лили се старае Нешка да не забележи, че вече знае. И улисана в тези грижи, не може и да си представи, че такова нещо е възможно. Комисията се събира, отново увеличава оценката на Галина Белоглазова. Този път се намесва и президентът на Международната федерация по гимнастика Юрий Титов. Две шампионки.

Анелия Раленкова взема на другия ден още три златни и един бронзов — на лентата, като че решена да покаже, че е абсолютна европейска шампионка, все едно колко пъти ще се събират комисиите. Блестящи са и Диляна Георгиева, и Лили Игнатова. Нешка се държи, както обикновено се държи на всяко състезание — бойка, мобилизирана като катапулта, от който трябва да се изстреля зарядът, като гранитна скала, която ще приеме пристъпите на бурята и ще ги оттласне, за да запази децата си, за да им даде сила и воля. После, когато всичко е приключило, ще си спомни колко не може да прости на съдийките. Онова нейно избухване в момента след третото заседание е потушено в нея самата, докато извежда и посреща гимнастичките си. Трябват сили и за малките, и за големите. Ансамбълът отново печели всеобщо признание.

После, когато се вижда колко голяма е победата, ще я чуят да пее: „Ако умрам, ил загинам, нема да ме жалите…“

Никой не забелязва колко фалшиво пее Нешка. В този момент, в тази препълнена с народ стая мнозина я чуват за пръв път да пее.

Беше победила всичко. Недоверието, страха, грубата сила. Беше изтощена до краен предел, но щастлива. Цялата българска група — единна, бойка, радостна. Не, в този момент Нешка не се чувстваше сама сред своите и това я караше да се отпусне, да пее. Не можеше в такъв момент да заспи в съблекалнята, както в Страсбург…

2 септември 1985 година. Уморените коне ги убиват. Какво правят с уморените треньори? Сигурно ги изхвърлят. Но след като се провалят. Не преди това…

Това ли е дъното на отчаянието? Не; нормална предстартова треска. Наближава световното първенство във Валядолид…

Георги Дюлгеров ни е извикал в киностудията да видим филма му „За Нешка Робева и нейните момичета“, преди да го пуснат по екраните. По-късно този филм ще получи и „Златният ритон“, и голямата награда на един международен фестивал в Палермо, но сега режисьорът е само нерви и очакване. И едва ли е очаквал чак такъв ефект — всички плачат…

— Защо плачещ, Неше?

— А ти защо?

— Мъчно ми е за тебе.

— А ти защо си мислиш, че на мене не може да ми е мъчно за мене?

Ани си плаче по нейния си начин. Въобще не си личи, ако не се вгледаш по-внимателно.

— Защо плачеш, Ани?

— Видях я как ме гледа, докато играя. Божичко, как ме гледа! Знаете ли, никоя от нас не задава този въпрос — коя най-много обича Нешка, но той си съществува непрекъснато… Във всяка от нас. Идиотски въпрос. Понякога много ме е яд, че го чувам и в себе си, но какво да се прави. Винаги съм знаела, че играе заедно с мене на всяко състезание. Точно това ми дава необикновени сили. Никой никога не ми го е казвал, но съм сигурна, че е така. Сигурно и другите чувстват нещо такова. Тази деликатна тема не се разисква. Сега го видях на филма. Как ни гледа. Всичките. И мене! Разбрах, че всички ни обича и е глупаво това — коя повече. И все пак коя повече?

Имало е моменти, когато ми се е струвало, че не иска да ме разбере. Колко плаках за тази топка, която се подготвяше за Страсбург. По танго! Пет композиции бях играла и всички си ги обичах, а тази сега не мога да понасям. Плача, а тя се прави, че не забелязва и от това повече намразвам топката. Дойде ли ред да я играя, сълзите ми рукват. Казвам си — трябва да забележи най-сетне. Как ще я играя, как хората ще я харесат, като на мене ми е толкова тежко. Нищо. Не зная кога я обикнах, кога реших че по-добра топка никога не съм имала, кога почувствах всеки жест, всяко движение, което Нешка изискваше от мене. Започнах все по-често да чувам — добре, Ани. И вече не можех да си представя, че след Страсбург ще я смени отново.

Спомням си как се ядоса, когато преди турнира за Световната купа в Белград попитах — ама аз на тази музика ли ще играя? (В спомените на Нешка този въпрос звучи така — ама вие да не мислите, че аз ще играя на тази кръчмарска музика! Понякога нещата наистина изглеждат много различно от двете страни. Понякога и времето прави някои уж неуловими, а много съществени корекции). Беше избрала музика от „Горещ вятър“ и си казвам — понеже е в Белград, понеже югославяните били луди по своя „Горещ вятър“, та точно на мене тази кръчмарска музика! Нешка само пребледня и каза — точно на тази музика ще играеш. Случвало се е друг път някоя от нас да изкаже съмнения за музиката. Тя казва — добре, слушай я, ако искаш нещо друго, ела кажи след три дни! И обикновено след няколко прослушвания разбираш, че точно това е за тебе и за това, което си е намислила, и го обикваш. Понякога отведнъж, понякога ти трябва време, за да го приемеш. Веднъж дори се отказа от това, което ми беше намерила, и прие моето предложение. А сега това студено — точно на тази музика ще играеш! Колко нещастна бях тогава.

После с удоволствие си играех по „Горещ вятър“ и наистина публиката така се зарадва, а това никак не е без значение в нашия спорт. Беше ми мъчно, че толкова за кратко… И все пак коя наистина най-много обича Нешка?

Ани попита само веднъж. Илиана продължава да се интересува живо от този въпрос, въпреки че не пропуска да подчертае, че това никак, ама съвсем никак не я интересува, защото самата Нешка не я интересува. А и защо, когато тя хич и не иска да знае какво й е на Илиана. Все пак аз съм й първата състезателка и би могла поне мъничко да се позаинтересува! (Илиана все забравя, че не е първата и когато й напомня за Валя, казва — да де, искам да кажа първата шампионка.) Разбира се, къде ще ти намери време Нешка да пита какво й е на Илиана. Тя си гледа само сегашните момичета, само работата си, само прочутите си тренировъчни планове, само бъдещите победи. Къде време, какво я е грижа за мене. И понеже на сто места Илиана говори колко й е все едно какво мисли Нешка за нея и поне петдесет от тези жени тичат веднага да го кажат на Нешка, тя се затваря все повече.

— Другарко, можете ли да си представите, аз съм отрицателният пример в залата на Нешка Робева.

— Защо мислиш така?

— Ами вчера казала на едно от малките момичета — хайде, не се преструвай като Илиана.

— Виждаш ли, вчера го казала и ти още вчера го знаеш, и те е яд. А ти като ходиш и непрекъснато говориш колко не те интересува и като идват постоянно да й казват, сигурно също не е приятно. Хайде помълчи поне шест месеца, не се занимавай с глупости…

Да де, то е лесно да се каже, но може ли тя, първата, точно Илиана, да бъде забравена и цялото внимание към някакви си момичета.

Всъщност, ако трябва да се търси как да е доволна Илиана, то ще е само едно — да я третират не като първата, а като единствената. Нешка искаше Илиана да дойде в залата при нея като треньорка. Илиана не можеше да понесе да е една от другите. Да понесе този режим вече като треньорка. Отдели се, взе малки момичета от Йорданка Такова, която както някога Златка Бончева дава на другите чудесно подбрани групички. Работи добре Илиана. Нешка го казва във всички интервюта, когато я питат за младите. Не й го казва на нея. Не е вярно, уточнява Нешка, казвала съм й го. Не й го казвам непрекъснато.

Някога, когато дойдеше време за състезанието, Илиана искаше Нешка да й каже, че я обича. Много! Иначе не може крачка да направи. Да я обича и да й вярва. Илиана единствена от всичките й състезателки така властно си искаше това признание. Другите нямат дързостта да питат. Илиана настояваше да й се каже. Тя не питаше. Знаеше, искаше да го чуе…

Илиана работеше на две крачки от Нешка в същата зала, а преди Белград Нешка трябваше да чуе по радио София едно интервю:

— Може ли нещо да ви върне отново към тренировките, към състезанията?

Можеше само Нешка, но преди два месеца, сега нищо.

Е, разбира се, един разговор на другия ден я върна към отслабването, към тренировките, към състезанието, на което Илиана беше за последен път голямата, блестящата гимнастичка. Защо сама не е казала преди два месеца? Това Нешка ще го каже — трябваш ли й, не й ли трябваш.

Припомням й на Нешка в тези дни, когато се надява, че ще дойде Анелия и ще попита — трябвам ли на отбора? Ако трябвам, оставам. Ани имаше вече един рекорд в този спорт — гимнастичката с най-много медали от световни и европейски първенства. Какво й струва сега, след цялото признание, което е получила, след като стана и герой на социалистическия труд да дойде и да каже на треньорката си — ако съм нужна…

Ако съм ги възпитала, както исках, трябва да дойде. Ти остави Илиана. Тя е по парадите. Анелия трябваше вече да е дошла. Щом не е, значи някъде в нещо съм сбъркала.

За Лили и дума не е ставало, затова бях изненадана, когато прочетох писмото, което Нешка е оставила за Лили, преди да замине за САЩ на някакъв семинар. Не можех да се съвзема от изненада. Точно за Лили, за която твърдеше, че няма земна сила, която да я накара да се съгласи да работи повече с нея след Виена. Когато я питаха — а ако стане шампионка, казваше — най-добре е да стане. Тогава няма да имам никакви ангажименти към нея.

Защо искаше да прочета писмото, когато е заминала. За да не мога да й задам тези двайсетина въпроса, които сега искам да задам.

Беше ме яд. Точно на Лили! Тази лигла, дето й къса нервите. Как ще издържи още една година, ако изобщо се върне.

Лили, чиито предстартови трески могат да те подлудят. Лили, дето гледа все да се скатае в някой ъгъл на залата.

Да, но в критичните моменти Лили тренира добре. Когато се пукне на някоя реброто, а друга реши да напусне, Лили е всеотдайна. Когато някоя има дискова херния, а на друга са замърсени лещите, Лили работи, както трябва. Когато не й се тренира, не казва — боли ме главата, или крака, или ръката, а казва — уморена съм.

Добре, мотивите са убедителни. Сега оставаше само един въпрос — пораснала ли е достатъчно тази хлапачка Лили, за да разбере какво й пише Нешка, за да почувства обичта и доверието?

Пораснала е! Още с пристигането на Нешка — Лили в залата. И щастлива. И готова да хвърчи от радост. И да работи, както Нешка поиска. Е, никой не си прави илюзии, че това ще продължи безкрайно. Какво ти безкрайно, хайде да не казвам колко точно продължи…

Нешка извайва нова Лили. Къде със съдействие, къде с противодействие. Съвършено нова Лили. Както и да си мислиш, че е невъзможно, оказва се, че е възможно. След като е играла в шест големи състезания, след като всички вече бяха свикнали с това жизнерадостно, весело, закачливо момиче, което играе безспорно най-трудната гимнастика, сега се явяваше една артистична, женствена, богато обагрена, богато нюансирана гимнастичка. От време на време напомня за безгрижното дете, после за момичето, животът на което е една мечта и тревога, после за жената, която знае силата си. И всичко, подкрепено от възможността на Лили да поеме тавана на трудност и риск, в този етап на гимнастиката я правеше вече истинска прима на световната гимнастика. Само че в последните месеци преди състезанието истинската прима се разкисваше както детето Лили.

Идва една вечер Нешка прежълтяла, посивяла.

— И знаеш ли какво ми каза днес Лиленцето? — Откъде мога да зная какво ще измисли нейното Лиленце. Всеки ден различно. — Била съм я извикала, защото съм знаела, че ще се провали и съм искала да видя пълния й провал. Сигурно трябва да съм страшно изненадана. Не съм.

— Искала е да те изкара от кожата ти.

— Ами да. Успя. И ще ми идват да ме питат — другарко Робева, вярно ли е, че сте казвали на Игнатова, че ще я убиете. Вярно е. Казвам й го през ден.

Един от началниците в „Левски-Спартак“ беше идвал да провери „случая“…

„Уморените коне ги убиват. А какво правят с уморените треньорки? Сигурно ги изхвърлят. Но след като се провалят. Не преди това…“

Това краят на отчаянието ли е? Не, обикновена предстартова треска. Лили иска да си изкара страха, яда, проклетията на Нешка, тя пък се отчайва и търси разтуха в синята тетрадка, където отбелязва отчаянието. Някъде в тази тетрадка беше записала изненадата си, че открила в съблекалнята две кутии бисквити и два швепса. Била убедена, че са на Цветомира, а то на Лили. Какво още мога да направя. Може ли да лъжеш така човека, който те обича и е готов да направи всичко за теб — изплаква болката си Нешка. Лили нито предполага толкова обич, колкото действително съществува, нито си дава сметка, че тези бисквити и швепсове могат така да я наранят.

Не зная за какво Лили е наказала Нешка в този ден с това невъзможно обвинение, защото нито за минутка не мога да повярвам, че наистина го мисли. Сигурно не й е зачела няколко пъти поред композиции, които според Лили са блестящо изиграни. Или хайде да не е блестящо, но не са чак за незачитане и е решила да си отмъсти. То си е наистина проклето това най-очарователно дете. И изживява предстартовите си трески по невъзможен начин. И Нешка много добре знаеше това, когато му писа писмото да се върне. А на нея това за уморените коне й се натрапва, когато тръгва към единайсетото си голямо състезание, от което цял народ отново очаква победа. Само победа.

Страшно е това очакване. Хубаво е, когато се връщаш с победата, когато те посрещат така възторжено, но месецът преди състезанието е кошмар. На всичко отгоре жребият на Лили отново е отвратителен. Действително отвратителен…

Една година по-късно, след като Лили сама беше дошла да каже — ако трябвам на отбора, оставам, след като беше минала през страшните петнайсет без грешка, в навечерието на европейското първенство беше казала отново — вие много добре знаете, че ще се проваля и затова се съгласихте да се върна, за да видите как ще се проваля! И Нешка отново идва нещастна до немай-къде да пита — можеш ли да си представиш какво ми каза Лиленцето днес?

Припомням й, че точно същото й е казала миналата година, в същия период. Искам да я успокоя, но какво успокоение е това. Расте й момичето. Минала е още една цяла година, всички казват, че такава гимнастичка не е имало. А не поумнява. Пак говори същите глупости.

На световното първенство във Валядолид — абсолютна шампионка Диляна Георгиева, втора Лили Игнатова, трета Бианка Панова, шампионки и ансамблистките на България. Испанските вестници пишеха, че българките показват гимнастика от двехилядната година, че на двете страшилища — Георгиева и Игнатова, може да се противопостави само Панова…

Испанската публика сама по себе си е едно интересно зрелище. Французите отделят точно всеки елемент, оценяват всеки жест. Испанците викат, скачат, плачат, от време на време се чува „Ооо!“. Не, не може да се опише една такава зала — толкова възторжена, толкова екзалтирана, толкова темпераментна. Имах чувството, че още ден да беше продължило състезанието, вече щяха да го съпровождат с мълчание. Толкова бяха изчерпали и възторг, и сили да го покажат. Толкова много им дойдоха българските победи. Прекалено беше наистина това превъзходство. Само на нас не ни беше прекалено.

Омръзнахме на всички с победите си, казва Нешка, Не, не е поза. Казва го загрижено. Казва го със страх. Все по-студени стават колежките й от цял свят. В Амстердам й се радваха. Това е съвсем ново, невиждано, то дава нови хоризонти на спорта им. В Мюнхен й се възхищаваха. Как води още едно момиче, една дебютантка, и тя става абсолютна световна шампионка. В Страсбург бяха стреснати. Учудени и вече стреснати. И още една дебютантка, и тя абсолютна световна, и такъв невероятен ансамбъл. Във Виена се съпротивляваха. Във Валядолид се предадоха без бой и се надигнаха. И се отдръпнаха с една понятна, но неприятна студенина.

Някога Мариане Кристиянсен, треньорката на ансамбъла на ФРГ, казваше, че гледа на композицията на Нешка, както вярващият в храма гледа на бога. Мария Чижкова спореше в началото с Иванка Чакърова, която вдигаше трибуни да отрича всичко, което е направила Нешка. Казваше й, че е смешна. Или не иска, или не може да види какво е направила Робева — и в двата случая е смешна. Полската треньорка Ванда Левандовска повтаряше на всяко състезание — великолепно, изключително. Ала Свирски питаше как така успява във всичко Робева — и в композициите си, и във възпитанието на волята… Сега всички мълчаха. Много, извънредно много беше това, което е направила. Някога имаха някаква надежда. Изпреварила, добре, другия път — друга, а Нешка показваше на всяко ново състезание, че няма друга. Всички мълчаха, само Ливия Меделонски, треньорката от ФРГ, продължаваше да твърди, че Нешка е гений.

Само югославската треньорка Ясна Радославлевич се радва като дете на победите на Нешка — изключително, страшна е… Велика е. Господ й давал, давал, па забравил да спре. Да е жива и здрава! Идвам на всяко състезание с една мисъл — а сега какво още ще покаже Нешка. Е, разбира се, молим се да не изпущи нищо Милена, да играе добре. Всички ние повтаряме по нещо от това, което е показала Нешка на миналото състезание. Всичко никоя не може и да повтори. Нешкините момичета играят друга гимнастика…

Върна се Нешка от турнир в Япония и я питам все така ли са екзалтирани японците, все така ли обичат красотата, все така ли чакат нашите момичета да се оттече потокът, та да излязат от залата.

Все така. И повече. Вече познават момичетата, очакват новото, аплодират ги горещо и плачат децата от възторг, и ни съпровождат с коли, с велосипеди до хотела, и едва си пробиваме път… Само Камо се е променила. Нали знаеш, навсякъде след продукцията дават банкет и всяка вечер разказваше в различни градове едно и също: как през 1969 година ми е казала какво точно да правя и как съм я послушала, затова съм станала такава треньорка. На японците им беше неудобно, на господин Цурута най-много…

Господин Цурута е организаторът на този турнир и е естествено да се притесни. Накрая й купил някакво глинено гърне за 10 хиляди йени. Нешка винаги се притеснява, когато се пръскат пари за нея. Не знае къде да го сложи. Ще пристигне Цурута на световното първенство, ще го покани на гости и все пак трябва да си види подаръка. Където и да го сложи, все ще й напомня за Камо, която е загубила всякакво чувство за мярка. Вероятно през 1969 година е говорила нещо с Жулиета, но няма значение. Нешка съжаляваше, защото същата тази Камо я обичаше и много й се възхищаваше, и сватбеното си кимоно й подари, което тук се смята за изключителен жест. И ето че и Камо не издържа.

На всичкото отгоре и Ямазаки, която сега рекламира пудра и червило по японската телевизия само защото някога е била най-добрата състезателка (както Регина Вебер във ФРГ), твърдяла много авторитетно, че българките държат повече на успехите си в състезанието, отколкото на учението. Ще го казва тя, дето се е изучила да се черви и пудри пред телевизионната камера!

Казвам й на Нешка — нищо, затова пък техният президент Накасоне каза, че познава България от състезателките по художествена гимнастика, от Мануела Малеева и от Детския радиохор…

Колко омръзнахме с победите си, казва Нешка, но не иска и да си помисли за поражение.

И точно сега, когато подготвя отбора за европейското първенство във Флоренция, се носи „мълвата“ — Нешка ще се провали, този път непременно ще се провали, самата Нешка упорито се държи на ръба на пропастта и не иска да се предаде.

„Да се протоколира, че съм против това Нешка Робева да подготвя за Флоренция Лили Игнатова“… Божичко, как са ми омръзнали с фасоните си. Какво като се протоколира! Защо не ме оставят да работя, без да ме поучават непрекъснато, без да си протоколират премъдрите мисли? Да не работи с Ганева, с Карнич, с Раленкова, с Раева, с Игнатова… С кого искат да работя? И защо си мислят, че все още могат да ми забраняват, да ме предупреждават. Или може би не все още, а точно сега…

Да, именно, точно сега във въздуха се носи някаква особена възбуда. Идва годината на провала. Това така упорито се насаждаше, че дори след победата някои журналисти пишеха — е, разбира се, все някога ще стигнем и до загуба…

Един колега, който винаги много се е старал да помогне на този спорт, отправяше дори нещо като апел — да не съдим строго треньорката. Все някога ще загуби, но да си спомним колко дълго е побеждавала.

Никога не е било по-тежко.

Лили прибавя още и още към това, което миналата година ни се струваше връх. Прибавя и трудност, и риск, и виртуозност, и нова женска сила. Все повече хваща уредите извън полезрението, зад гърба, над главата, някъде ниско до земята. И много трудно, и много рисковано, и много ефектно. Вече изпитва удоволствието от това да е наистина връх. Само че Лили си е Лили. Променливо настроение. Не знаеш кога как ще се събуди.

Нешка отдавна се пита с интерес и тревога — а какво ще стане, когато и Лили се влюби, как ще се промени? Ето че и Лили се влюби. Нищо особено не стана. Понякога по-радостна, понякога по-тъжна и най-често дръпната. Знаех си аз, че няма да е като другите — да се захласне, та да се отнесе. Няма да му е леко на това момче…

Все пак промяна имаше. Усещаше се в играта й. Не беше вече онова момиченце, което трябва да сбърчи вежди, за да покаже, че ще му е мъчно, ако го напуснат. Лили не беше вече дете. До миналата година от време на време детското избиваше и в играта, пробуждаше се момичето, загатваше се жената. Но всичко още като копнеж, като предусещане за идващото. Сега виждахме сила и категоричност, и увереност. Едно е да очакваш да те обичат, друго — да те обичат. И да обичаш.

Нешка като ревнива майка все нещо харесва, нещо не харесва в момчетата, които кръжат около залата. Сега е горда. Добър е изборът на тази малка глезла.

Бианка вече се чувства прима и дава някои тревожни признаци на това ново самочувствие. Защо, когато тренира до Лили? Вярно, пълно с качества е това дете и характерът му е по-шампионски. Тренира сериозно, без фасони, без уговорки, без да критикува непрекъснато невъзможността на плановете. Тренира, както тренираше Анелия. И все пак не вижда ли каква гимнастика играе Лили, а освен това няма ли никакво чувство за йерархия. Та Игнатова беше шампионка, когато още никой не подозираше, че съществува някаква Бианка. Не, тези от шампионската порода, ако признават някаква йерархия, то е дотолкова, доколкото всички трябва да видят, че по чудо от тях няма. Може би за всичко това помогна и фактът, че точно Бианка е гимнастичката, която най-безпрепятствено е вървяла нагоре. Нея Нешка я показа едва когато всички щяха да ахнат. И ахнаха. Имаше време да я задържи до този момент, защото имаше четири много силни пред Бианка.

Нищо, не пречи със самочувствието си, казва Нешка. Не е прекрачила границите, които ще ме обезпокоят. Доволна съм. Тренира много добре, бързо усвоява, бързо напредва. А и от следващата година вече точно нейното самочувствие ще ни е необходимо. Тогава действително ще стане лидер и ще оцени напълно какво е била Лили за нея през тези две години…

Търси се третата. Всъщност не се търси, а се извайва. Четири са истинските претендентки. Нешка тренира упорито и Албена Димитрова, но предстои първото европейско първенство за девойки в Атина след Флоренция, така че Албенка е с по-далечна перспектива. А сега за европейското на големите — Величка Бонева, Цветомира Филипова, Камелия н Адриана Дунавски. Коя от четирите? Още в първата половина на подготовката се откроява Величка. Всъщност, че това е необикновено талантливо дете, се знае отдавна, но сега за пръв път Нешка навлиза по-дълбоко в този талант. Занимава се по-дълго, с повече интерес и открива все ново и ново, и се увлича, и се радва. Не, такава гимнастичка не сме имали! И никой няма. И никой скоро няма да има. По международните турнири вече само за Величка се говори. Някаква непозната, дива сила, която те кара да настръхваш. Нешка търси всичко, което може да подчертае тази сила на Величка. Действително извайва нещо, което светът на гимнастиката не е виждал. Каква е надеждата на другите три момичета, след като Величка успява да набере на републиканското първенство по-висок бал и от Лили, и от Бианка, от всички. Не става шампионка само защото Нешка я държи още в кандидат-майсторския разряд. Нищо. Тренират сериозно. Никоя не си позволява да се отпусне. В залата е настъпило едно време, което Нешка най-обича. Работа! Надпревара! Непрекъснато състезание! Това е атмосферата, която я кара да се чувства приповдигната, по-работоспособна, търсеща, доволна от намереното и отново търсеща, защото онова беше добро вчера…

И ето както казват в такива случаи — гръм от ясно небе. Точно преди отборът да замине за турнира на Игрите на добрата воля в Москва, Величка, на която Нешка най-много разчита, отказва да тръгне. Как така! Ами ето така. Не иска да се състезава, не иска да тренира, нищо не иска. Иска да си е най-обикновено момиче и никой на нищо да не разчита, и никакви надежди да не се градят около нея. Ама ти чуваш ли се какво приказващ!… Чувала се много добре. Това било окончателното, последното решение на Величка. И после, когато се сипна народ да я убеждава, си повтаряше все това — оставете ме, искам да съм си обикновено момиче, не мога да понасям състезания и съдийки, не искам…

Лагерът на гимнастичките беше във Велико Търново, града на Величка, и търновки бяха готови да си посипят главите с пепел. Толкова се радвали, че Нешка приела да бъде точно тук лятната подготовка, толкова се старали да осигурят най-добрите условия. Може би ако не било така близо до дома си, на това дете нямаше да му хрумне такава идея да си е обикновено момиче, точно когато се разкриват такива възможности да бъде шампионка.

Е, разбира се, и аз се отправих към търновската зала. Не можех да се примиря, че точно такъв талант ще се загуби. От многото разговори все пак стигам до някаква причина, казана много между другото, така че да не е дори казана. Нешка си оставя тук Лили и Бианка, а нея, Величка, я взима със себе си в Москва, като много добре знае, че там не могат да бъдат първи и значи Величка да загуби състезанието, а другите да останат сухи.

Не смея дори да кажа на Нешка какво се прокрадва. Ще подскочи и от изненада, и от яд. Величка беше съвсем малка, когато беше казала преди едно състезание — защо да играя, като няма да съм първа. Тогава треньорката се смееше. Я го виж това пашкулче, трябвало да бъде първа. Питам я коя е тя, та непременно да бъде първа. Сега, ако чуе, че се сравнява вече с Лили и Бианка, ще избухне. Едно състезание изигра без грешки и вече с претенции. Истината беше такава. Много талантливо дете, но не може да се „събере“, да се концентрира и макар че на републиканското скочи над всички, никакви гаранции за следващите състезания. Имаше много да се работи за укрепване на волята, устойчивостта.

Сега Нешка през цялото време се подиграва на усилията ми да върна Величка. Били съвсем безсмислени, защото тя нямала никакво, ама съвсем никакво намерение да се занимава с нея. Стигала й Лили. И все пак не е съвсем лишена от внимание мисията ми…

— И не й ли идва наум на тази нова примадона, че не си е само нейна работа да се отказва. Не се ли сеща, че съм вложила много труд и надежди, че вече съм я показала на няколко състезания и след като са я видели и харесали, не може да ме поставя в такова положение. Че аз тази година точно нея така упорито налагам. Това нищо ли не е? Не се ли чувства поне мъничко задължена и на мене, и на отбора.

— Не се чувства.

— Добре, че поне не се опитваш да смекчаваш удара. Нямаше да ти повярвам…

Че тя, ако се чувстваше задължена, нямаше да ми говори такива глупости. Дете. Объркано, омотано. Кой го мотае…

Цветомира пък пристига от Игрите на добрата воля едва ли не като героиня. Игра, силно игра, вдигаха й смешно ниски оценки, а тя пак игра, бори се. Сега започнаха да се получават писма, че Цветомира им била любимата гимнастичка.

Така е след всяко състезание — някоя е по-любима. Всички са обичани, но една е по.

В живота си не съм виждала някоя толкова много да се превзема, колкото Цветомира в тези дни. Като по сценарий, но от престараване чак преиграваше. Започва да се прокрадва едно съмнение, че се оформя дирижиран провал. Не ставай мнителна, казва Нешка, а ми се струва, че и тя е „мнителна“, защото вече изобщо не може да заспи.

Изгони Цветомира и след няколко дни Бианка обяви, че напуска лагера. В дванайсет часа на обяд ще дойдат майка й и баща й да я вземат. Преди няколко дни бяха на контролното, искали да говорят с Нешка, а тя не им обърнала внимание. На това контролно Нешка беше страшно изнервена. Дойде ансамбълът, който се подготвя в пловдивската зала, и тя реши, че подготовката минава в някакви други посоки, не тези, които е определила. Това не е същата композиция, не може такова изпълнение и кой е казал да се заменят момичета. И въобще — истинска буря. Спомня си, че ги е видяла, но не си спомня, че са искали да разговарят с нея. Ясно е какво са искали да й кажат. Тренировките са тежки и тяхната дъщеря е уморена! Ще й го кажат сега, в дванайсет, а преди това трябва да убеди Бианка да остане.

Семейство Панови идва и си отива без Бианка, а Нешка събира отбора. Искам да обсъдите състоянието на отбора без мене, без треньорки, без никакви външни лица. Искам да решите как ще продължите подготовката си. Искам всяка да реши при коя треньорка ще продължи до европейското първенство. Нямаме много време и нямаме голям избор. Ще приемем вашето решение. Никоя от треньорките няма да има никакви възражения. Предавам ви пълната власт да решавате. Искам да знаете още нещо. Ако някоя все пак каже, че иска да тренира при мене, нищо в системата няма да се промени. Ще тренирате, както довчера, изискванията ми с нищо няма да се променят, така че остава само която смята, че може да издържи.

Прибира се Нешка в хотела и за втори път от години заспива посред бял ден, а преди да заспи, все пак иска да знае какво ли ще решат. Коя ще остане при мене след всичко това? Лили и… Лили…

Дълго заседават. Какво са си говорили, те си знаят, но когато Нешка се събужда, вижда весели, оживени момичета, нетърпеливи да й съобщят какво са решили. Всички остават при нея и ще правят каквото тя каже. И ще види, че няма да си има никакви неприятности повече.

Остава още един труден въпрос. Коя от двете близначки да избере. И двете тренират всеотдайно, с настроение, без никакви претенции. Нешка им е поставила нови композиции. Иска, ако не по друго, по играта им непременно да ги различават. Гледай, казва, и ми кажи коя ти харесва повече и защо. Казвам една вечер Камелия — по-нежна, лирична, в нея всичко е изпипано, завършено докрай, по-нюансирана. Да, но следващата вечер съм объркана. Коя? Адриана. По-темпераментна, като че по-организирана. Струва ми се по боец. И после пак Камелия, пак Адриана. И на мен така ми се въртят, казва Нешка. Ще видим. Важното е, че и двете все повече ми харесват…

Тя ги харесва, а Адриана се е завряла в един ъгъл на залата и тихичко си плаче. Толкова е трудно! Ами те с Ками играят съвсем друга гимнастика сега. Толкова различна от това, с което са свикнали. Никога не са знаели, че имат проблеми с краката, с ръцете, че нещо може в тях да не се харесва. Вярно, Нешка е много внимателна с тях двете, но то си личи — не е доволна, а когато каже „добре“, Адриана не знае какво му е доброто, в какво е разликата…

След време момичето започва да различава и се успокоява, но тогава пък идва друг страх — колко рядко е това Нешкино „добре“. После с радост установяват, че не е чак толкова рядко.

Нешка е притеснена от малкото време, жал й е за двете момичета, знае какъв шок е за тях тази форсирана подготовка, но няма изход. Старае се да смекчи тона, но с какъвто и тон да го каже, колкото и деликатна да е, ясно е, че много нещо трябва да се направи за кратко време. В последния момент изборът пада върху Адриана и момичето се справи чудесно. Стана и европейска шампионка на топка, четвърта в многобоя, обра стрелите на съдийките, но игра силно, мобилизирано. Запомниха още едно българско момиче, което знае да се бори и да не забелязва каква скъперница е Темида. Публиката й се радваше и Адриана беше щастлива.

Абсолютни европейски шампионки — Лили Игнатова и Бианка Панова и ансамблистките на България. И златото в шампионата на уредите. И какво повече. Осем златни медала.

До втория турнир за Световната купа в Токио няма и два месеца, а Нешка не може да си представи, че ще заведе двете си шампионки със съвсем същата програма. Няма много време за пълна промяна, но все пак може да се направи нещо. Лентата, която се е играла в съпровод с цигулково изпълнение, минава на тъпан. Някои елементи, които не са успели да включат за Флоренция, идват на помощ за обогатяване на композициите.

Трескава работа, няма никакво време, а Лили пак нещо се разкисва.

— Хайде, Лили, остават още тринайсет дни, само тринайсет. Ще трябва да издържиш.

— Като са ми заброили дните, като че искат час по-скоро да се отърват от мене. На какво прилича това! Остават ти трийсет, остават ти двайсет, а сега пък тринайсет. Не, това направо не може да се понесе.

Нешка се прави, че не забелязва колко се е разкиснала Игнатова. Колежката, която извика тези „тринайсет дни“, не е искала да я засегне. Напротив, да я успокои. Но в този период нищо не може да успокои Лилето. Спомням си във Велико Търново на другата сутрин след контролното пред препълнена зала, когато Лили игра блестящо, как дойде с огромно желание за един поне мъничък скандал. Влиза в залата кисела, почти разплакана.

— Омръзна ми вече. Всичко ми омръзна. Нешка се прави, че не забелязва, не чува.

— Точно така, Адрианче! Хайде още веднъж!

— Не мога да понасям това — ние всички вярваме! Отвратително! Какво мога да направя, като всички вярват…

Вероятно снощи мнозина от публиката са й казали, че е била чудесна и че сега вече вярват, че ще стане шампионка…

Нешка се прави, че не е чула и тази реплика:

— Хайде, Ками… — А на мене тихичко ми казва: — Не е познала Лилянка. Няма да й се скарам. Няма да има повод да се разреве.

— Ами това вече не може да се понася — прави последен опит Лили…

Ако присъства тази сутрин някой, който не я познава, ще си помисли, че това са обикновени примадонски номера. Нищо подобно. Страх я е!

И сега, когато казва — като че гледат час по-скоро да се отърват от мене, това е все пак повод да намери причина да си поплаче. Страх я е!

Остават тринайсет дни — чува Нешка и се свива сърцето й. Лиле, Лиленце, няма повече да играеш и ти. Токио, балканиадата и край. В Токио стана носителка и на втората Световна купа — този път сама на най-високото стъпало на почетната стълбичка, както в Белград. С четири златни медала. С всички почести, които могат да се окажат при завършека на такава преславна спортна кариера. А какво казва Лили, когато вече няма да играе?

„Каква пареща болка е това да се откажеш, въпреки че в тази зала няма човек, който повече да се е отказвал, няма по-пъден, по-отричан човек. Никога, на нито едно състезание не съм била сигурна за мястото си в българската тройка с изключение на последната година. И все пак всичко е различно. Нищо не прилича на предишното, а истинското отказване не прилича на никоя закана. Вярно, няма да има вече треперене, но няма да има и публика, няма да играя, няма да показвам новите си композиции. Зная, че когато и да реша, все ще е тази пареща болка. И на Илиана раната не може да зарасне още, и на Ани, струва ми се, въпреки че и двете твърдят, че им е много весело. И аз ще казвам, че ми е весело.

Видях се на една фотоизложба. Стоя до някакъв бюфет с кока-кола. Уморена, тъжна, без интерес към чашата с колата дори. Ни жажда, ни нищо. Можеше да се постави надпис: «Горката победителка»… Не знаех, че така изглеждам след Флоренция, но така съм се чувствала. Колко късно идва понякога радостта. Когато вече не можеш истински да се зарадваш. Колко щастлива щях да съм, ако имах титлата в Мюнхен, в Страсбург, във Виена… Така си мислех във Флоренция, а после си помислих и друго. А ако не бях победила, което беше най-възможното? Преди това състезание мене ме бяха отписали най-напред нашите съдийки. А то се предава някак си едно такова настроение. От съдийка на съдийка и…

Не, що за глупости са това — късна победа. Винаги съм тръгвала за първото място. Не е имало състезание, в което тази надежда да не си е пробивала път през всички разумни доводи. Старала съм се да я потискам, да я отдалечавам, да я забравям, да я отричам. Нищо не излиза. Тръгвам си с мечтата за шампионската титла. И към Амстердам, и към Мюнхен, и към Ставангер, и към Белград, и към Страсбург, и към Виена, и към Валядолид. Победих само в Белград, но толкова ми натежаваше това «вице», че понякога се питам: беше ли наистина Белград?

Така тръгваш да ставаш шампионка и не ставаш и после трябва да се правиш, че ти е все едно. Страшно «тактични» журналисти те нападат от всички страни с оригиналния въпрос — не съжалявате ли? Ама моля ви се, как ще съжалявам! Аз си играя за публиката. Не ме интересува какви са медалите и дали въобще ги има. И тъкмо си прибереш усмивката и мислиш, че можеш да си поплачеш, задава се друг — вие можехте да бъдете шампионка, не съжалявате ли? Отново трябва да се усмихна «очарователно». Ако е можело да бъда шампионка, щях да съм! Не съжалявам… Ако не се усмихна, после мога да прочета някъде и такава фраза: «По всичко личи, че Лили завижда на щастливката» и прочие, и прочие. Не, нямаше да е вярно. Не завиждам. На никого. Но е вярно това, че дълбоко съжалявам, че не съм първа. То е различно.

И журналисти, и нежурналисти особено много искаха да знаят дали наистина сме такива приятелки, каквито изглеждаме. Ако могат да го пипнат това приятелство, ако могат да го изтърбушат дори, та да видят истинско ли е. Истинско е!

Израснахме от деца и свикнахме да вярваме в това, което Нешка непрекъснато ни внушава: успехът на една от нас е немислим без подкрепата на другите две, че само силна тройка може да зарадва българската публика, че само трите… Внушава ни и нещо друго. Не си е само твоя работа, как ще тренираш, защото предаваш отбора си, надеждата на хората. И другите две. Вярвахме й. Виждахме го. Въпреки че имаше един момент, в който бяхме силно разколебани…

Провалих се в Ставангер и мислех, че имам право да си поплача, както на мене ми се плаче — с глас, без да се съобразявам с никого. А тя мина покрай мене и само каза: «Лигла такава…» И отмина. И никакво съчувствие. По-късно разбрах, че когато трябва да се представи българският отбор на голямо състезание, тя не знае какво е съчувствие и към себе си и е било съвсем глупаво и детинщина да се надявам на такава милост. Само че тогава така се озлобих, че играх лентата, както всички казваха след това, изключително, божествено и т.н., а според мене я играх дръзко, нахално, без да мисля колко високо хвърлям, как скачам, как хващам, ей така, като само едно си повтарях — лигла съм била! И ще ми вика лигла такава! Не зная защо особено ме ожесточаваше това «такава». Сигурно, ако ме беше прегърнала, ако ми беше казала — Лиленце, съвземи се, от това изиграване сега зависи да станеш шампионка на лента, щях да се разкисна и да се оплета. Доброто й е, че не може да се преструва. Едва ли си е мислила за психологическия ефект на това нейно съкрушаващо презрение. А знае ли човек, кое е премислено, кое задействано от непознати инстинкти, от интуиция някаква.

Каквото и да каже, все успява да ни мобилизира. Понякога ласкава, понякога сурова, ние все искаме да й докажем, че на нас точно може да се разчита в сюблимния момент…

От първото до последното състезание такава предстартова треска ме тресеше, че все ми трепереха ръцете и краката. Но винаги знаех, че колкото и да треперя, ще играя силно. Щом съм дошла на световно първенство, на европейско, трябва да съм силна. Друго от мене не се очаква. Само в Ставангер, след като цяла година преди това бяхме оспорвали тренировъчните програми на Нешка, разбрах, че няма да ми стигнат силите.

С Нешка сме имали много конфликти. Казвала е, че не иска да тренира с мене, да си намеря друга треньорка, тя щяла да й помага. Ужасно обидно. И на всичко отгоре не стига, че аз друга треньорка не признавам, ами и мене никоя не ме иска, когато Нешка при едно такова изгонване иска да наложи на някоя да се занимава с моите тренировки за един месец.

Опака, проклета, не зная още какво чувах за себе си. Не бях толкова лоша. Спорех. Казвах, че ми тежи. Качвах понякога килограмите. Тежки са ми предстартовите трески. Вярно е всичко това, но чак никоя да не ме иска за месец само. Нищо, Нешка дойде и си ме прибра на третия ден.

Никога не съм вярвала, че сериозно, че завинаги ме гони от залата, колкото и да си вярва тя в момента. Понякога и аз съм си мислела, че не мога да я понасям. Непрекъснато иска повече. Казвала съм си — ама защо не иска от всеки колкото може, а все повече? Само че излиза, че е била права, защото в крайна сметка всяка от нас правеше всичко, което на нея й се виждаше, че е възможно.

Първият истински страх за мене беше, когато дойде човек, когото дотогава уважавах, и каза — сега е моментът да я ликвидираме! Всичко е готово. Трябва само ти да издържиш… Не зная какво им беше готово. Тогава разбрах за първи път колко много я обичам. Точно в разгара на омразата. Какво трябваше да издържа? Да продължавам да тренирам едва-едва? Да й късам нервите? Защо им е да я ликвидират? Защо някои хора, които работят десет пъти по-малко от нея, искат да я поставят на колене. Защото следващите предложения бяха точно такива. Сега е моментът да я поставим на колене! Всичко е готово! Е точно затова, когато видех след това, че нещо е готово, преставах с всички капризи и изисквания за по-малко работа. Хвърлях се в тренировките с всичко, което има у мене. Понякога съм я чувала да казва: «Лилето, кой може да го разбере… Скъса ти нервите, а после играе, както и в мечтите ми е трудно да го видя»… Нищо, казвам си, нека да се чуди. Аз само искам да им покажа на някои хора, че няма да им мине номерът и този път. Нашият отбор няма да се провали, и няма да видят Нешка на колене…

Най-тежко беше във Виена. Не мога да понасям дните преди състезанието, когато на нашите тренировки заприижда публика. Съдийки, треньорки, състезателки. Журналисти, фоторепортери. Искам да съм спокойна, а не мога. Тук най-много греша. Отчайващо много наистина. Тогава всички се отдръпнаха от мене. Всички с изключение на Краси Филипова и Маргарита Петрова. Накъдето и да погледна, виждам познати физиономии, които не ме познават. Каменни. Леко презрителни, после съвсем незаинтересовани. Струпват се вече около Бианка. Ах, каква е блестяща, ах, каква е изключителна, как тази от Италия, онази от Франция, някоя си от Португалия казали, че никога не са виждали такова нещо. Бианка наистина играе великолепно, и е резервата, и щом титулярката е в такова състояние съвсем естествено е, че й е изпята песента и ще се наложи новата звезда… По-късно от вестниците научавам, че в този момент вече всички съветвали Нешка да се откаже от мене. Какво има повече да му мисли. Тогава не го знаех, но бях потресена, че хора, които довчера се кълняха, че много ме обичат и вярват, че аз ще съм шампионката, сега не се изхабяваха да ми кажат една добра, окуражаваща дума. Каква ти дума. Гледат през мен като през празно пространство. Чувствам, че все повече се разкисвам. Нешка става все по-жълта, докато в един момент изглежда й кипна и от тези лица-стена, и от моите грешки и ме дръпна зад някакъв параван. Така, без никакъв преход, ме накара да повтарям всички моменти, на които на тренировките греша. Ако ти дойде къса лентата, ако е далече, ако… тук скачай по-високо, дръж, внимавай, обръщай се рязко, тук фиксираш, тук… Караше ме да повтарям тревожните точки на тренировката, внушаваше ми, че няма начин да сбъркам.

Вече нищо не чувам. Гледам й усмивката и съм щастлива. Ще играя! От ясно по-ясно — вярва ми. От ясно по-ясно — няма да сгреша! Не сгреших. Играх силно. Състезанието така се завъртя, че останах четвърта, но никой не може да каже, че не съм играла силно. Всички в отбора бяха доволни от мене. Дори онези каменни лица се разтегнаха в широки усмивки. Браво, Лиленце! Абе я си гледайте работата. Какво Лиленце съм ви на вас… Разбира се, нищо такова не казвам. Възпитана съм. Но не чак толкова, че да им се усмихвам все пак. Не съм толкова очарователна, колкото пишат вестниците.

После, след Виена, дойде това писмо на Нешка, с което ме молеше да се върна в залата. Била съм необходима на отбора. Нешка беше заминала, а аз нямах търпение да се върне и да види, че вече съм в залата, и да й кажа колко съм щастлива. Казах вече, че винаги съм мечтала за шампионска титла, но тази покана да се върна ме е направила по-щастлива от всяка победа. Нужна съм й на Нешка! Представяте ли си? Точно аз. Старая се да охладя малко възторга. Казвам си — с какво толкова можех да й бъда нужна? Разбирам да съм Анелия. Иска просто да ми даде още един шанс. Не иска да си отивам като четвърта, когато съм играла силно. Чета, препрочитам писмото. Не можела нищо да ми обещае. Само да се върна, да помогна. Ами, разбира се, няма да е Нешка, ако ми пише да се върна, защото сега е моментът да стана първа и разни други такива захаросани надежди.

След Валядолид вече знаех, че си отивам. Отново вицешампионка. Такава ми била съдбата. Какво да се прави. На аерогарата чувам да скандират «Лили, Лили!». Хубаво. Това ми е голямата награда. Не се върнах напразно. И на отбора помогнах, и силно играх, и… Абе изобщо щастлива съм. Само че чух как Нешка каза на Диляна, че сега тя ще трябва да помогне на отбора и Диляна отказа. Преспах една нощ и дойдох да кажа на треньорката, че ако трябвам, оставам още една година. Сега не съжалявам. Месец преди Флоренция не можех да си обясня как така отидох и казах, че оставам. Отново ме беше хванала жестоката предстартова треска. По-жестока от всички, които бях изживяла до момента. През всичките тези години бях все най-малката в отбора. Прощаваше ми се всичко, радваха ми се, казваха, че съм талантлива. Сега бях най-голямата. Опората! Трябваше да подкрепя отбора не само в тренировките, а и в състезанието. Никой не биваше да знае колко ме е страх.

Изиграх бухалките и се захлупих на Нешкиното рамо; с рев. И с невъзможния въпрос — как ще издържа още три уреда. Не можех дори да си помисля, че ще играя и на шампионата. Да изкарам някак многобоя. Този път Нешка не каза «лигла такава». Заведе ме настрани. Успокои ме. Каза, че бухалките са минали добре, а другото ще играя силно.

При цялото си желание Нешка не може да каже нещо, което не мисли. Чувах от всички страни, че бухалките ми били великолепни, че съм била страшна, силна, Нешка казваше «добре». А аз й вярвах, че другите три уреда ще играя силно. Завъртя се състезанието. На последния уред вече се знаеше, че и да сбъркам, шампионката ще е от нашия отбор. Бианка беше напред. Ето сега, в края на кариерата си, усетих какво е спортна злоба. Слушала бях много и все се смеех — абе то сигурно си е злоба. Защо му викат спортна? Сега видях, че има точно такова понятие. Тръгвам да си изиграя топката и си казвам — сега ще им покажа на онези, които искаха да се протоколира, че Робева си губи времето с Лили, сега ще видят кой предупреждава и кой си губи времето… Стигам до килима и си казвам — Лили, не те ли е срам. Ти за тях ли ще играеш, или за хората, които сега ти треперят пред телевизорите и искат да победиш. Сега не мога да кажа точно с обич ли! И със злоба я играх тази топка, но нищо не ми е доставяло по-голямо удоволствие от този момент, единствения, в който забравих, че ми треперят ръцете и краката.

Дойде ред и на последното голямо състезание — в Токио. Тази публика винаги ме е карала да се чувствам по-лека, по-въздушна и едновременно с това по-мощна. Доволна съм, че спечелих и втората световна купа. Сега вече приемах победата като нещо, което ми се полага. Не казвах, че е късна. Още една — балканиадата в Риека… И си отивам. Това е. Когато и да си тръгна, все ще ми е мъчно.

Хубави бяха тези години. С всичко. И с победите, и с непобедите. И с това, че попаднах в тази зала. И с това, че израствах до такъв човек като Нешка. Зная, че винаги ще мога да разчитам на нея. Във всичко. Винаги мога да отида за съвет. През тези години тя стана за мене нещо като мярка за нещата. Зная, че ако се наложи, ще ме брани дори с риск за себе си. И зная, че никога няма да каже, че съм права, ако не съм.

Искам да съм си в нашата зала и да стана треньорка. Голяма. Посредствена няма смисъл. Голяма, разбира се, трябва да бъда, с каквото и да се заловя, защото в този спорт получих най-важното — високи критерии, висока взискателност…“

Това беше интервюто, поместено в „Старт“ по случай награждаването на Лили с най-високото отличие — герой на социалистическия труд.

Чете Нешка и се връща към един пасаж, който е задраскан (дала съм й ръкописа). „Чувала съм и това — Нешка най-много тебе обича. Понякога съм си го мислела. Нешка никога няма да каже такова нещо. Кого обича, кого не обича. Пази боже, такава тема. Зная едно: както съм дълбоко убедена, че ме обича и когато ми се кара най-много, никога няма да ме предпочете пред друга, ако тази друга е по-добра от мене… Бунтувала съм се, че размерът на несгодите определя тя, а не аз (когато става въпрос за мене самата, разбира се, други претенции не съм имала). Притихнала съм след бунта, когато съм си давала сметка, че този размер само на нея е известен. Само тя знае какво и колко трябва да се прави в тази зала, за да сме винаги първи. През годините разбрах, че Нешка, това е абсолютната справедливост и точната мярка за нещата.“

— И защо това не е можело да бъде публикувано. Кой задрасква при вас?

— Завеждащ отдела, наблюдаващият броя, главният редактор…

— Толкова много хора и всеки може да каже на нещо „не“?

— Ами, разбира се, ти как си мислиш, че може да съществува един вестник…

Нешка чете това интервю с Лили, която действително няма да играе, и се прави, че не забелязва този пасаж, който, разбира се, веднага и преди всичко привлече вниманието й.

— Казала съм й лигла такава. Голяма работа. Не си спомням, но чак толкова да се обиди, че да вземе златен медал, когато положението й изглеждаше безнадеждно. Но такова нещо не бих казала никога на Анелия, на Илиана по време на състезание.

Бяхме на един турнир преди световното първенство в Хавана. Трябва да играя въже, а съм се свила одве. Минава Жулиета и само пита — какво? Боли ме стомахът. Ами, умряла си от страх!… Така се разярих, че на това въже на земята не стъпвах. Съдийките вдигат десетки, публиката гърми, а аз още не мога да се съвзема от яд. А Жулиета отново мина и вика — бре! Виждаш ли, на нас с Лили може да ни се каже такова нещо, а на онези от шампионската порода, както ги наричаш, не може. Абе има си хора за всичко. Добре, че Лили завърши с победи. Нямаше да мога да се съвзема, ако след толкова надежди останеше втора, трета…

Чете това интервю и казва от време на време — я, точно така ли го каза? Я виж Лилето… Чете, кръжи около темата, но не й се ще да започне веднага. Оставя я за накрая. Няма как, стигаме и до нея.

— Сигурно сега онези, които са искали да ме ликвидират, да ме видят на колене, не могат да те гледат. Ни тебе, ни Лили.

— Да, само тебе те обичат.

— Не, ти се шегуваш, но представяш ли си какво е в някои среди. И защо ти трябваше да го пишеш?

— А защо не трябваше?

— Знам ли и аз какво трябваше, какво не трябваше… Не искам да ми казваш имената.

— Няма, щом не искаш…

— И като си помислиш, че толкова години това дете дума не е казвало. А уж е най-приказливото, най-невъздържаното, най-сприхавото. Я го виж ти Лилето! Моля те, и да те питам, не ми казвай имената…

— Няма.

Не искам да й кажа, че и аз се изплаших да попитам за имената, защото попитах друго — това са хора извън залата, нали?

— Не, и от залата…

Не, това нямам право да зная и да не й го кажа. В тази зала тя вярва прекалено много.

Нешка има право да се гордее с организацията на тази зала така, както и с победите си. Не, не е пресилено. Такава зала са успели да създадат двама души в България — Иван Абаджиев и тя. Това променя статута на спорта художествена гимнастика. Това вече дава право да се говори за българска школа. Не се разчита на случайната среша на талантлива треньорка с талантлива състезателка. Спомняме си възторга, който предизвикаха нашите бегачки на 800 метра. Отиде си това поколение, забрави се българската слава в тази дисциплина, потънаха някъде и славните треньори, стигнали до световни рекорди. Какво ще правят треньорите на Йорданка Донкова, на Стефка Костадинова, когато рекордьорките престанат да се състезават? Ще се върнат да започнат всичко отначало. Ще издържат ли, когато вече така дълго са били на върха, да се занимават с деца, които се учат на азбуката?

В залата на Нешка тренират всички поколения гимнастички. Малките до големите. Това е наистина и стимул, н значително съкращаване на сроковете за усвояване на елитна гимнастика. И възпитаване на волята. И треньорките нямат време да се чудят какво ще правят, когато напусне една или друга звезда.

Нешка твърди, че е много полезно да се работя с няколко поколения едновременно, защото, когато се ядосаш на фасоните на звездата, намираш отмора в желанието на момичето, което се труди, за да стане звезда. Приятно е да усетиш нетърпението, амбицията, този глад за работа, а после да се зарадваш на радостта на децата, открили някоя нова истина. Освен че е полезно за треньора, полезно е и за малките примадони. Не се чувстват така претоварени с внимание, не са толкова центърът на вселената, виждат, че идват и други след тях, и темповете, с които се движат, са застрашителни. Няма време за самодоволство и прекалено успокоение.

Ефросина Ангелова, амбициозна, работлива и всеотдайна, а и изпреварила останалите в залата в творчески находки, казва, че Нешка не е отказала подкрепата си на нито една треньорка в страната, която има желание за работа. Ако е трябвало да подбира кои да дойдат в залата на националния отбор само по този признак — които не са й се противопоставяли в началото, когато си пробиваше път през джунглата от женски амбиции, страсти, зависти — това означава да си гледа полупразна залата през цялото време. Малко са тези, които бяха с нея в началото. Много са тези, които сега работят наистина с ентусиазъм, за да бъде безкраен празникът на българската художествена гимнастика. Аз не мисля, че победите ще бъдат все така невероятно големи, фантастични. Нас все повече ще ни спират. Все едно какво вдигат съдийките, в нашата зала ще се стремим българската гимнастика да бъде пред другите. Мен Нешка ме доведе от Търговище. Беше виждала на няколко състезания моите деца, дойде и в Търговище, видя условията и ми предложи да дойда с отбора си в София. Винаги ще й бъда благодарна за това, че ми даде възможност за истинска треньорска работа, че непрекъснато ми показва нови граници на възможностите на тази професия, че имам всички условия и когато се съмнявам, че греша, има къде да проверя. Вярвам й, както на никого не съм вярвала. Имаше един период, когато не можех да разбера как така ще ми ограничи тренировките с децата, как така точно тя, а не някой друг ще ми каже по-малко. Нещо повече — ще ми забрани съвсем строго да ги натоварвам повече. Ако не й вярвах така много, така безпрекословно, нямаше да мога да приема тази заповед. Трябваше да мине съвсем малко време, за да видя колко е права, колко добри резултати дава нейната разумна доза, колко излишно и вредно е да се претоварват деца.

Когато в Страсбург наши специалистки напомняха, че не харесвали музиката на ансамбъла, а Нешка никого не слуша, се сипнаха треньорки, съдийки да питат каква е тази музика, по която френската публика пощуря, защото наистина такава композиция, такова изпълнение, такъв синхрон, а и толкова интересна, непозната музика никой никога не беше виждал. Нешка обясняваше, че това е българска музика, написана от българския композитор Борис Карадимчев специално за този ансамбъл. По-късно във Валядолид също питаха каква е тази музика. От родопския край, казваше Нешка, написана за нас специално от композитора Божидар Петков. Какво е това изпълнение на цигулка за Лили Игнатова? Такова нещо в залата за художествена гимнастика не се е чувало. То е от най-висока класа, може да се чуе на голям концерт. А, това е нашият цигулар Минчо Минчев, наистина световноизвестен, виртуоз. И той се съгласи да вземете неговия запис? Не, той идваше в залата и свиреше на Лили и ние го записахме така, както е композицията и изпълнението, за да го покажем на това световно първенство… Ах как звучи китарата в композициите на българските момичета… Да, това е Огнян Видев, нашият най-добър китарист. Живее в Пловдив, но идва при нас, когато поставяме композициите на Диляна Георгиева, после на Адриана Дунавска… Чуват се в съпровод на българките гъдулката на Живко Желязов, хармониката на Стефан Славов, тъпанът на Теодоси Спасов.

Не можем да приемем оркестровия запис, казват в техническия комитет на ФИГ. Българките могат да платят на оркестър, но другите не. И Нешка тръгва да обяснява на колежките си от цял свят, че това, разбира се, е смешно. Има толкова хубави, чисти записи на големи оркестри, всеки може да си избира каквото си иска. А и българките, и никой не може да плаща на оркестър, за да си прави композициите по негово изпълнение. Тя не би могла да плати на такива композитори, като Карадимчев и Петков, нито на такъв изпълнител, като цигуларя Минчо Минчев. Никой няма толкова пари, а и те не биха дошли за никакви пари. То е от обич към българските победи. Тази зала е пълна винаги с хора, които искат да помогнат. Хора талантливи, даровити, заети, презаети, които намират време да влязат тук, където растат шампионките, защото цял народ в четири дни от годината гледа с тревога и надежда, и с гордост.

Върнала се е от един турнир и се подготвя за друг, а й казват, че във фоайето я чакат хора от Стара Загора. Пристига след малко…

— Така съм уморена. Четири часа път до ТЕЦ „Марица-изток“ и четири часа обратно. Вече не издържам. И момичетата са уморени, как ще мине това пътуване.

— Отказа, нали?

— Не, разбира се, как ще откажа, трябваше да дойдеш да ги чуеш.

— Трябваше да им кажеш, че ти предстои световно първенство, а нямаш отбор.

— Как можа да ми кажеш, че нямам отбор! Защо да нямам? Тези деца какво са. Не ги гледай сега. Ще ги видиш през есента…

Тези деца не са Илиана Раева, Анелия Раленкова, Диляна Георгиева, Лили Игнатова. Големите гимнастички вече не играят. Как се създава нова тройка от такава класа?

На бюрото й са натрупани писма. Чета едно след друго. Възторг, преклонение, стихове. Наивни, детски, но пълни с обич. Някакъв Христо Петров е написал три почти еднакви писма през последните десет дни. На българския футболен отбор са му нужни само пет победи. Не е толкова невъзможно. Защо не помогне? Как ще й бъдат благодарни милиони хора. Само пет победи и ние ще бъдем световна сила, и на нас ще ни се възхищават, и нея футболните запалянковци ще я тачат като светица. Христо Петров от Плевен настоява, умолява, сърди се накрая, че няма никакъв отговор. Какво й струва!

Да отдели малко време да помогне на футболистите, или на треньорите, на когото там трябва. Толкова е важно. Поне по едно такова писмо в месеца пристига в залата. Христо не е писал на колко години е, но тази наивна вяра живее в мъже от различни поколения.

Моля те, напиши някъде, че нищо не разбирам от футбол и нищо не става с магическа пръчка, и няма такава личност, която да осигури тези пет победи. Нека да пишат на футболистите, на треньорите им…

— Пишат, разбира се…

— Зная, но на мене е излишно да пишат. Аз нищо не мога да направя. Обясни го някъде. Като видя такава настойчивост, като на този Христо, започвам да се чувствам виновна, не зная точно в какво…

Едно от писмата е отделила. Йордан Спасов от Варна има ниска пенсия. Станала някаква грешка и не можел да се справи с бюрократите. Не може ли тя да провери.

— Имаш ли някаква представа къде точно трябва да се обадя, кой ще ми помогне?

— Ти, ако се обадиш за тази пенсия, бюрото ти ще се залее с такива писма.

— Ами нека. Мисля, че да си народен представител не значи само да чуеш всичките, събранието, срещите с избирателите. То е и да чуеш болката на отделния човек…

Искам вече да приключа този разказ за Нешка, защото срокът, който ми беше определен за книгата, свърши преди месец, а на мене все ми се ще още нещо да кажа, да не пропусна най-важното. Връщам се още веднъж към дневниците и виждам, че на едно място се е намесила Аглика. Видяла е празен лист и се е оплакала: „Тази година имам за първи път лятна ваканция в живота. Докато другите деца играят навън, аз пишех, смятах и четях при мама в залата. Аз се сърдех, като ме караше да пиша, а мама казваше, че иска да има грамотно дете.“ Грамотното дете е направило много грешки и си ги е поправило после.

А няколко страници по-нататък намирам още няколко реда, които исках да препиша:

16 август 1985 година. Вчера имахме почивен полуден. Мисля, че много повече от тях очаквах почивката. От три години отивам за първи път на плажа. Изживях почти стрес, докато се съблека…

Всяка година са на лагер във Варна. И само един ден през последните три години е стигнала до плажа.

Искам вече да приключа този разказ и още веднъж пускам магнетофонните записи, които моята малка приятелка Стела е направила. В едно интервю, правено в Русе, Нешка казва: „Преди години всички казваха, че съм изключително конфликтна личност. Вярно е. Сега, когато се връщам назад, виждам, че всяка среща с някои мои колежки и ръководителки от федерацията е завършвала със спорове, разправии, понякога с кавги. Сега често получавам похвали — станала си по-спокойна, гледаш по-дълбоко, по-философски на нещата. Не е вярно. Сега не ми пречат да-работя, а аз друго не съм искала.“

Вярно е. Сега Нешка води тези спорове най-често пред най-близките си хора. Ще им кажа, ще видят те, ама те какво си мислят? Ама не, ти можеш ли да ми кажеш какво точно си мислят, че аз не забелязвам — като съм забила нос в залата и нямам време да си повдигна главата, нищо не забелязвам и така нататък.

— Каза ли?

— Нищо не казах. Какво ще се занимавам с дреболии. Нали не ми пречат да работя. Другото не е важно…

Понякога казва — ами това защо го написа сега? Пак ще си имаш неприятности. Остави ги, минало-заминало. Не им обръщай внимание. Не си заслужава…

Разбирам я. Има нужда от глътка въздух, от малко мирно време без спорове, без кавги, без обвинения, че е конфликтна и невъзможна. Нека си мислят, че гледа философски и надълбоко и не забелязва дребните хитрини. Нека си мислят каквото си искат. Само да не пречат. Предстои й много работа. Винаги много работа. И когато има силна, всепризната тройка (и чудесен ансамбъл), и когато тепърва трябва да я изправя на крака, да й дава самочувствие, да я налага на международните турнири.

— За какво си мечтаете? — пита водещият на интервюто в Русе.

— Мечтая си да дойда в моя роден град и да ходя по улиците му така, както в детството си, и никой да не ме познава, и никой да не ми протяга листчета за автограф, което след десет минути ще изгуби, и да бъда каквато си бях като дете, като момиче. Да се радвам на всичко — на пролетта и лятото, на есента и зимата. Да мога да сбъркам и никой да не забележи това. Сега вече зная, че всички ще видят, когато сбъркам. Мечтая си да ми го простят. Да могат да кажат: ами да, и тя е човек. Защо да не сгреши. Какво толкова. Не е вярно, че Нешка няма грешка. Това е един детски лозунг от световното първенство през 1969 година във Варна. Да, всъщност това е най-точното — най-често си мечтая да мога някога да сгреша, без да ме съдят прекалено строго. Да ми го простят…

Мисля, че ще й го простят. Много хора я обичат и ще я разберат. Тя не може нищо да си прости…

Сега, когато наистина трябва да напиша последните редове, си спомням аерогара „София“, препълнена с народ. И една възрастна жена, която протяга костеливите си ръце: „Нешке, чедо, нека да те целуна…“ И един старец, вдигнал високо тригодишното си внуче: „Нешке, погали го, мъничко е, но ще запомни…“ И едно момиче, което, секунди преди да напуснем аерогарата, извика: „Нешке, обичаме те!“, и се скри зад рамото на момчето си…

Нешке, обичаме те не само за победите, с които ни караш да се чувстваме горди.

Навсякъде в чужбина се движи в шпалир от любопитни журналисти, които искат да разкажат на своите читатели за този феномен Нешка Робева. Треньорката, за която отдавна пишат, че е прекрачила със своята гимнастика в двайсет и първия век. Журналистите са възхитени от оригиналните отговори, от интелигентността и чувството й за хумор, от нейната светкавична реакция. От начина, по който се облича. От начина, по който ходи. Възхитени са и не могат да й простят начина, по който побеждава — категорично, безапелационно, триумфално, без надежда за другите. Без никаква надежда за другите. Какви са шансовете за тези деветдесет и девет гимнастички, дошли в Страсбург, щом тук са момичетата на Нешка Робева? Какви са шансовете на момичетата, дошли на други големи и малки състезания? Един италиански журналист пише, че докато в САЩ и Япония учените се състезават да намерят робота, който най-много ще прилича на човека, една крехка, изящна жена, една българка — Нешка Робева, търси съвършенството на човека в няколко момичета, търси човешката красота и това е постижение, което заслужава най-големите адмирации… Да й простим за дързостта да побеждава с такава отчайваща преднина, за това, че ни дарява с красота и съвършенство.

Излезе ли от тренировъчната зала, Нешка се движи сред възторг и завист, обич и отричане, сред легенди, които я издигат до ранга на светица, клюки и разправии… Но тя не излиза често от залата. Там е такава, каквато е — жената, която търси непрекъснато нова красота и не оставя нито едно от момичетата да напусне пределите на тази крепост, преди да си е изпълнило дневния план. Стои с всяка, която през деня е закъсала, понякога до среднощ. Стои и е убедена, че колкото и да му е криво на момичето, освен за гимнастиката този принцип да си верен на всеки ден ще е полезен и после в живота.

И накрая, съвсем накрая, трябва да отговоря на една жена, която чака в Русе моя отговор. Щастлива ли е дъщеря й, умее ли да се радва още на нещо, което не е гимнастика и победа. Щастлива е! И се радва и на обикновени, земни неща. Преди няколко дни я видях да се радва на едно коланче и герданче…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.